Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Angus Robertson: Vienna – The International Capital

Copyright © Angus Robertson, 2021

Hungarian edition published by arrangement with Ilustrata Agency.

Magyar kiadás: Bécs – A világváros

© MCC Press Kft., Budapest, 2025

© Beke Ádám, 2025

Fordította: Beke Ádám

Lektorálta: Hevő Péter

Szerkesztette: Gángoly Attila

Térképek: Sebők László

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre vonatkozóan is.

ISBN 978-963-644-117-3 (print)

ISBN 978-963-644-118-0 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Zajacz Zita

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Faniszló Ádám

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

Bevezetés és köszönetnyilvánítás

1. Vindobonától Bécsig

2. A Habsburgok császárvárosa

3. A birodalom visszavág

4. Forrongó franciák és Napóleon

5. Dicsőséges pillanat: a bécsi kongresszus

6. Európa koncertje: Metternich kora

7. Rekordidő a trónon

8. Nyugtalan ragyogás: a fin de siècle

9. Háborús keringő

10. Az Első Köztársaságtól a Harmadik Birodalomig

11. Megszállás, intrika és kémkedés

12. A diplomácia fővárosa

Epilógus

Irodalomjegyzék

Képjegyzék

Név- és tárgymutató

BEVEZETÉS ÉS
KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv Bécsre mint világvárosra összpontosít, egy olyan helyet igyekszik bemutatni, amely évszázadokon át a diplomácia, a művelődés, az értelmiségi gondolkodás, a zene, a művészet, a divat és az építészet fellegvára volt – és az mind a mai napig.

Az osztrák fővárosban az elmúlt három évszázadban három kiemelkedő jelentőségű temetést rendeztek, amelyek jól szemléltetik, hogyan váltották egymást a különböző korszakok. Charles-Joseph de Ligne herceg 1814 decemberében, a bécsi kongresszus tetőpontján halt meg, nem sokkal híressé vált mondását követően, amely szerint: „A kongresszus nem halad, hanem táncol.” A korszak egyik legnagyobb egyénisége személyes barátságot ápolt a 18. század több jelentékeny szereplőjével, köztük az osztrák származású Marie Antoinette francia királynéval, Nagy Katalin orosz cárnővel, Nagy Frigyes porosz királlyal és II. József német-római császárral, valamint a kor vezető gondolkodóival és íróival, például Rousseau-val, Voltaire-rel és Goethével. Ligne 7. hercegének temetése a Bécs fölé magasodó Kahlenberg-hegyen az ancien régime elmúlását jelezte.

A birodalom egy évszázaddal később I. Ferenc József császártól vett végső búcsút, aki minden idők egyik leghosszabb ideig regnáló uralkodója volt, s az 1848-as forradalmaktól az első világháborúig vezette Európa második legnagyobb államát. 1916-os temetése sok szempontból a több mint hatszáz éve uralmon lévő Habsburg-ház hattyúdala volt. Az Osztrák–Magyar Monarchia két éven belül megrendítő vereséggel zárta a háborút, és nyolc utódállamra hullott szét.

Csaknem egy újabb évszázaddal később került sor Ferenc József unokaöccsének, Habsburg Ottónak, a trón utolsó örökösének temetésére. A zsúfolásig megtelt Szent István-székesegyházban (Stephansdom) 2011-ben felcsendült a hajdani császári himnusz, és az osztrák hadsereg díszzászlóalja körmenetben követte a koporsót Bécs belvárosán keresztül. A régi császári Darabont Testőrség utódaiként büszkén lépdeltek az egység zászlaja mögött, az Osztrák Köztársaság fekete és a Habsburg Birodalom aranysasát ötvöző jelvényt viselve.

Mindhárom bécsi temetés időzítése és szimbolikája a maga történetét elmesélve tárja elénk a megelőző évszázadokat, s mutatja be, hogy a város mekkora szerepet játszott a történelem meghatározó eseményeiben. Bécs bő két évezred óta az európai civilizációk, a kontinentális kereskedelmi útvonalak, a kulturális fejlődés és a hatalmi viszonyok metszéspontjában áll. Ez a római kori Vindobona helyőrségének megalapításával vette kezdetét, amely a századok alatt a mai Ausztria fővárosaként ismert metropolisszá fejlődött, különösen azután, hogy 1440-ben a feltörekvő Habsburg-uralkodók lakóhelye lett.

Bécs hat évszázadon át tartó felvirágzása, melynek végére elsőrendű világvárossá vált, összefonódik a dinasztia történetével. „A Habsburgok történelme konkrét és általános értelemben sem a nemzet, hanem sokkal inkább Európa történelmét képezi. A családnak már a kezdetektől fogva meg kellett birkóznia a nyugat és a kelet, valamint az észak és a dél közötti feszültségek feloldásának terhével. Sikereik és kudarcaik nyomán a Habsburgok elképesztő tapasztalatot halmoztak fel az európai politikában – épp úgy, ahogy az európai nemzetek művészeinek kincseit is begyűjtötték a család kiváló ízlésű műértőinek segítségével.”[1]

1600-ra a Német-római Birodalom végérvényesen a Habsburgok kezében volt, akik a bécsi városfalakon belül található Hofburg palotából uralkodtak. A birodalom ekkor Európa legnépesebb államaként meghaladta Franciaország, Oroszország, Spanyolország vagy Anglia méreteit. Bécs a maga ötvenezres lakosságával még mindig elmaradt London, Párizs vagy épp Moszkva mögött, ugyanakkor Közép-Európa dinasztikus központjaként kulcsszerepet töltött be. „Más országokban az uralkodócsaládok csak epizódok a nemzet történetében, a Habsburg Birodalomban viszont a nemzetek csak komplikációt jelentenek a dinasztia életében. A Habsburg-területek az idők során valamiféle közös kultúrára tettek szert, és bizonyos mértékben gazdasági egységet alkottak. A Habsburgok voltak előbb, nem pedig fordítva. Egyetlen más dinasztia sem volt ilyen hosszan tartó és ilyen mély hatással Európa történetére. A Habsburgok az újkori történelem legjelentősebb uralkodócsaládja. Közép-Európa története az ő történetük.”[2]

Bécs a Közép-Európából és azon túlról idesereglő nemzetiségek olvasztótégelye volt, az érkezőket pedig lenyűgözte a soknyelvű lakosság és a virágzó kulturális élet, amely a legjobb zeneszerzőket, előadókat és művészeket vonzotta a világ minden tájáról. A város keresztény bástyaként két török ostromot is visszavert, katolikus fellegvárként ellenállt a reformációnak, s ellenpólusa volt a forradalmi, majd a napóleoni Franciaországnak. Bonaparte Napóleon külügyminisztere, Charles Talleyrand kifejtette, hogy miben állt Bécs regionális és nemzetközi szerepének jelentősége: „Felséged most megszüntetheti vagy visszaállíthatja az osztrák monarchiát. De ennek az államkonglomerátumnak együtt kell maradnia. Mindez a civilizált világ jövőbeli jóléte szempontjából elengedhetetlenül szükséges.”[3]

A húsz évig tartó háborúskodás alatt Európában Ausztria szállt szembe legkövetkezetesebben a forradalmi, majd a napóleoni Franciaországgal. A német, cseh és itáliai területeken elszenvedett harctéri vereségek ellenére a Habsburg-erők kitartóan küzdöttek, s a Bécshez közeli Aspern és Essling között legelsőként mértek személyes vereséget Napóleonra. Utóbb a történelem első világháború előtti legnagyobb összecsapásában az osztrák vezetés alatt álló koalíciós haderő Lipcsénél ütközött meg a franciákkal: a népek csatájában félmillió európai vett részt, Napóleon pedig itt szenvedte el sorsfordító kudarcát. A kontinens békéjét és stabilitását az ezt követő bécsi kongresszus állította helyre.

A 19. században Bécs mérete megnégyszereződött, s Európa egyik legnagyobb települése lett; a városfalak helyét az óvárost körülvevő széles körút vette át, míg a metropolisz központjában a földrész leggrandiózusabb és legszebb épületei díszelegtek. Miközben Ausztria politikai jelentőségét egyre inkább háttérbe szorította a feltörekvő Poroszország, majd az egyesített Németország, Ausztria továbbra is nagyhatalom maradt. Ennek az első világháborúban elszenvedett vereség és összeomlás vetett véget, melyet még olyan ellenségei is megsirattak, mint Winston Churchill, aki „kardinális tragédiának” nevezte a történteket. „A Római Szent Birodalomnak ez az utolsó megtestesítője népek sokaságát fogta évszázadokon át közös fedél alá; olyan népeknek nyújtott kereskedelmi előnyöket és biztonságot, amelyek közül korunkban egynek sem volt elegendő szilárdsága és életereje, hogy egymagában szembeszálljon a feléledő Németországgal vagy Oroszországgal. […] Bécs, a nemes főváros, ez az ősi, nagy hagyományú kulturális központ, oly sok országút, vízi út és vasútvonal csomópontja kietlen és hanyatló kísértetvárossá vált, akár egy hajdan virágzó vásárhely egy elszegényedett tartományban, amelynek lakosai többnyire már régen elköltöztek.”[4]

Bécs megpróbáltatásai az 1920-as évek elszegényedésével, az 1938-as anschlusszal és a második világháborúval folytatódtak. Csak az Osztrák Köztársaság újjászületése és a négyhatalmi megszállás 1955-ös megszűnése után kezdődhetett el Bécs újabb felvirágzása és világvárossá emelkedése. A hidegháború alatt annak frontvonalán, a vasfüggönytől alig néhány kilométerre fekvő, semleges nagyvárosban találkoztak egymással a világ nyugati és keleti vezetői. A metropolisz ma az ENSZ harmadik globális központja, s a várost az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ), a Nemzetközi Atomenergia-ügynökség (NAÜ), a Kőolaj-exportáló Országok Szervezete (OPEC) és számtalan egyéb világszervezet is otthonának mondhatja. Bécs, amely a diplomácia egyik nemzetközi központjává vált, miközben mindvégig megőrizte globális kulturális státuszát, joggal nevezhető világvárosnak.

•

A sors kedvező fordulatainak hála, a húszas éveimet Bécsben tölthettem, miután 1991-ben politikatudományi és nemzetközi kapcsolatok szakos diplomát szereztem az Aberdeeni Egyetemen. Kezdetben Bécs 21. kerületében, a Polgarstrassén található Szövetségi Kereskedelmi Iskolában voltam angol nyelvű pedagógiai asszisztens, majd szerencsés módon újságírói pályára léptem, s egy évtizedig a világ egyik legnagyszerűbb városában dolgozhattam. A régóta külföldön élő, skót származású dr. James Wilkie, aki a Szövetségi Külügyminisztérium és a kancellária munkatársaként a Hofburgban tevékenykedett, bátorított, hogy a Profil című osztrák közéleti magazinnál próbáljak szerencsét. A külföldi hírek szerkesztője, Georg Hoffmann-Ostenhof nagylelkűen megbízott egy cikk megírásával, lehetővé téve, hogy az Osztrák Rádió és Televízió (ORF) munkatársával, Tilia Herolddal készített interjún keresztül bemutassam „legújabb újságírói munkámat”. Ezután lehetőségem nyílt arra, hogy az ORF negyedik országos csatornájánál, a Kék Duna Rádiónál (Blue Danube Radio) – amely elsősorban a bécsi diplomatákat és a város nemzetközi közösségét célozta meg – sajátíthassam el a rádiós újságírói, hírolvasói és szerkesztői ismereteket.

Nem sokkal később már a BBC különböző csatornáinak, köztük a World Service-nek is tudósítottam, a tehetséges bécsi producerrel és rendezővel, Frederick Bakerrel pedig filmeket készítettem a BBC televízió számára. Miután a BBC nagyvonalúan bécsi tudósítónak nevezett – de szabadúszóként fizetett –, a vasfüggöny leomlása után és a volt Jugoszláviában zajló háború idején óriási változásokról tudósíthattam Ausztriából és a szomszédos országokból. Nagy hálával tartozom a BDR/FM4-nél, az ORF-nél és a BBC-nél dolgozó összes egykori újságíró kollégámnak.

A Béccsel való kapcsolatom a következő két évtizedben is folytatódott, amikor az Egyesült Királyság választott képviselőjeként a brit parlamentben az osztrák összpárti parlamenti csoport elnöke és a bécsi székhelyű EBESZ parlamenti közgyűlésén részt vevő brit küldöttség tagja voltam. Nagy büszkeséggel tölt el, hogy Heinz Fischer elnök úr az Osztrák Köztársaságnak tett szolgálataimért a Nagy Arany Becsületrenddel tüntetett ki mindazért a munkáért, amelyet bármiféle elismerés nélkül is örömmel végeztem volna.

2017 óta a bécsi Diplomáciai Akadémia vendégoktatója vagyok, amely a világ legrégibb ilyen jellegű intézménye. Különös hálával tartozom az intézmény igazgatójának, dr. Emil Brixnek – volt londoni és moszkvai osztrák nagykövetnek, aki egyben nagyra becsült történész is – a bátorításáért, támogatásáért és tanácsaiért. Elmondhatatlanul hálás vagyok továbbá a bécsi diplomáciai közösség különböző missziókban és multilaterális szervezetekben – többek közt az ENSZ-ben, az Osztrák Szövetségi Elnökségen, a Szövetségi Kancellárián és a Szövetségi Külügyminisztériumban – dolgozó tagjainak.

Rendszeres bécsi látogatásaim lehetővé tették, hogy alapos kutatást végezzek ehhez a könyvhöz az Osztrák Nemzeti Könyvtárban és a levéltárban (Haus-, Hof-, und Staatsarchiv). Szeretnék köszönetet mondani az említett intézmények munkatársainak, illetve a Skót Nemzeti Könyvtár dolgozóinak, ahol e könyv megszületett, valamint a Birlinn kiadót képviselő Hugh Andrew-nak.

Rendkívül szerencsésnek mondhatom magam, hogy az évek során rengeteg olyan emberrel találkozhattam akár a szakmámban, akár a magánéletemben, akik segítettek fejleszteni tudásomat és érdeklődésemet Bécs és annak figyelemre méltó történelme iránt. Túl sokan vagytok ahhoz, hogy mindenkire név szerint kitérjek. De ezúton üzenem nektek: Servus und vielen Dank![5] A könyvet feleségemnek, Jennifernek és lányaimnak, Saoirse-nak és Florának ajánlom.

A Német-római Birodalom a 16. században

Az Osztrák–Magyar Monarchia 1914-ben

Az Osztrák–Magyar Monarchia 1914-ben és a jelenlegi államhatárok

Bécs belvárosa

1

Vindobonától Bécsig

„Idézd fel lelkedben a múltat: a földi hatalmak oly gyakori összeroppanását. Ebből kiszámíthatod a jövőt.”

Marcus Aurelius

Mintegy négy évszázadon át a Duna folyó választotta el egymástól a Római Birodalmat és a túlparton élő barbárokat. Az Északi-tengertől a Fekete-tengerig egy erősen védett határ különítette el a római civilizációt az ismeretlentől; a római „limes” mentén tekintélyes erődök, falak, árkok és katonai táborok védték a birodalmat. A Duna mentén, az európai kontinens szívében terültek el Noricum és Pannonia római provinciái, a mai Ausztria, Magyarország és Szerbia területén. Itt a fenséges folyam az Alpok lábai előtt haladva folyik keresztül a Pannon-síkságon, amelynek termékeny, nyílt lapályai kelet felé egészen a Kárpátok hegyvonulataiig húzódnak.

A dunai határvidék évtizedeken át stabil volt, a rómaiak békében éltek a szomszédos markomannok, kvádok és szarmata jazigok törzseivel. Ennek is köszönhető, hogy a régió fontos kereskedelmi központtá válhatott a kelet–nyugati irányú Duna-út (Via Istrum), valamint az észak–déli irányú borostyánút találkozásánál, mely utóbbin értékes drágakövek érkeztek a Baltikumból Itáliába.

A Duna menti római határvédelem kulcseleme volt Carnuntum legionárius erődje és a közeli Vindobona katonai tábora. Az erődített helyőrségi városban bő 15 ezer ember élt, miután Claudius császár elrendelte Pannonia helytartójának, hogy „egy legiót s a tartományból toborzott segédcsapatokat a Danuvius partján” tartson készenlétben, elejét véve minden olyan törekvésnek, amely megzavarhatja a „rómaiak békéjét”, melyet a Carnuntumban állomásozó flotta is védett.[6]

Marcus Aurelius császár uralkodása (Kr. u. 161–180) alatt a barbár törzsek Duna menti betörései jelentős római ellentámadásokhoz vezettek, amelyeket a császár személyesen irányított. Három évig tartózkodott Carnuntumban, ez idő alatt írta meg a sztoikus filozófiáról szóló Elmélkedések című művének második könyvét is: „Minden órában szigorúan tedd fel, hogy mindenkori ügyeidben római és férfi módjára pontosságra törekvő, mesterkéletlen méltósággal jársz el, s hogy minden más elfogultságtól megszabadítod magad. Ezt eléred, ha minden tettedet úgy intézed, mintha az volna az életben az utolsó: minden léhaság, józan megfontolástól elvonatkozott szenvedélyesség, képmutatás, önzés, sors elleni zúgolódás nélkül. Látod-e, milyen kevés kell ahhoz, hogy boldog, szinte az istenekéhez méltó életet élhessünk! Mert aki ezt betartja, attól az istenek sem kívánnak többet.”[7]

A Közép-Európában évekig elhúzódó markomann háborúkból végül Marcus Aurelius került ki győztesen, és helyreállította a birodalom békéjét a dunai határ mentén. Halála után, amely egyben a római béke (Pax Romana) végét jelentette, a császárt az istenek közé emelték, hamvait pedig a római Hadrianus-mauzóleumban temették el.

Közel két évezreddel Marcus Aurelius halála után épp az utolsó simításokat végezték Európa legnagyobb királyi rezidenciája, a bécsi Hofburg új, grandiózus főbejáratán. Az 1890-es években elkészült Szent Mihály-kapu észak felé, az eredeti római Vindobona tábor irányába néz. Az épület a Ringstrasse historizáló stílusjegyeit hordozza magán, oszlopaival, kupoláival és klasszikus díszítéseivel a római építészet és szimbolika előtt tiszteleg.

Négy hatalmas, 25 tonnás kőtömbökből faragott Herkules-szobor őrzi a palota bejáratát, míg a két nagy oldalsó szökőkút Ausztria „szárazföldi és tengeri hatalmát” jelképezi. A város legnagyobb kapuján a római mitológiából ismert szellemek által hordozott császári címer, fölötte pedig az igazságosság, a bölcsesség és az erő erényeit ábrázoló koronázópárkány látható. A homlokzat két oldalán elhelyezkedő aranygömbök tetején a diadalmas császári sasok ülnek.

A Szent Mihály tér közepén a német-római császárok palotáját ékesítő szobrok vigyázó tekintete a római kori maradványok régészeti lelőhelyére esik. Ez a hely egyedülálló, közvetlen kapcsolatot képez a római császári hatalom és Európa egyik legnagyobb birodalma között. Nem véletlen, hogy e két nagyhatalom pont itt találkozik. Vindobona egy kulcsfontosságú határon, egy valódi kulturális, kereskedelmi és eszmei csomóponton helyezkedett el. A következő két évezredben Bécs ezt a dinamikát kihasználva fejlődött és vált valódi világvárossá.

•

Vindobona neve a gall windo („fehér”) és bona („alap” vagy „alja”) szavakból származik, helyén korábban egy kelta település volt. A geográfus Ptolemaiosz a Geographica című művében említi a várost, Aurelius Victor történetíró szerint pedig a betegséggel küzdő Marcus Aurelius császár Vindobonában lelte halálát Kr. u. 180-ban, miközben a betörő germán törzsek elleni hadjáratát vezette. A filozófus császár bécsi kötődésére utal a Marc-Aurel-Strasse utcanév is. A közelmúlt kulturális hivatkozásai közé tartozik a Gladiátor című film, amelyben a Russell Crowe által alakított Maximus Decimus Meridius megkérdezi gladiátortársait, szolgált-e valaki a hadseregben, mire egyikük azt válaszolja, hogy „veletek együtt szolgáltam Vindobonában”.[8]

Vindobona egy közel 50 hektáron elterülő katonai komplexum volt, a mai Bécs belvárosának helyén. Római katonai táborhoz képest szokatlanul aszimmetrikus volt az elrendezése, s eredeti vonásai nagyban meghatározzák a mai utcaképet, ahogy arról többek közt a Graben, a Tiefer Graben, a Naglergasse, a Rabensteig, a Rotenturmstrasse és a Salzgries utcái is tanúskodnak. A Graben a mai Bécs egyik legjelentősebb főútvonala, neve szó szerint „árkot” jelent, ami minden bizonnyal a római katonai tábor védelmét ellátó vizesárokra utal. A tábor erődítményekkel és tornyokkal volt körülvéve, s magában foglalta a parancsnokság főhadiszállását, a főtisztek házait, a katonák szállásait, valamint számos műhelyt, istállót és termálfürdőt.

A vindobonai erődöt Traianus császár uralkodása (Kr. u. 98–117) idején hozták létre, az építkezést a XIII. legio végezte. Ezt követte a XIV. „Gemina” nehézgyalogos legio szolgálata, és a X. „Gemina Pia Fidelis Domitiana” legióé, amely a római jelenlét végéig, Kr. u. 400-ig maradt, s Vindobona házi ezredévé vált.[9]

A római tábor nyomait Bécs belvárosának számos pontján sikerült beazonosítani. A Szent Mihály téren megtekinthető ásatásokon kívül az Am Hofban egy csatornarendszer részeit, a Hoher Markt alatt pedig egész épületek maradványait tárták fel. A táborba egy bonyolult vízellátó rendszeren át juttatták el a vizet a közel 18 kilométerre lévő bécsi erdőből. Vindobona hosszú időn át tartó fennmaradását támasztja alá a több ezer döngölt tégla, továbbá a feltárt emlékművek és történelmi feljegyzések, amelyek bizonyítják, hogy különböző római légiók és egyéb katonai alakulatok váltották egymást ezen az állomáshelyen.

A 3–4. században lezajló háborúk, közigazgatási és katonai reformok, valamint a pusztító árvizek miatt az emberek egyre inkább a katonai táborba vonultak vissza. A terület az 5. században elvesztette határvidéki jelentőségét, és a lakosság a hajdani erődítmény helyén élt.

•

A római uralmat a népvándorlás kora (németül Völkerwanderung) követte, amelynek során különböző népek, például a vandálok, a keleti és a nyugati gótok, valamint a hunok tömeges vándorlása zajlott le a mai Ausztria területén. A hunok betörésének hatására Vindobona lakosainak nagy része elhagyta a települést, amelynek falai azonban továbbra is álltak.

Az említett időszak egybeesik a kereszténység megjelenésével, és ez idő tájt érkezett a régióba Severinus, későbbi nevén Noricumi Szent Szeverin (Kr. u. 410–482). Szeverin aszkétaként hirdette az igét, naponta csak egyszer étkezett, mezítláb járt és zsákvásznon aludt, bárhol szállt is meg éjszakára. Noha észak-afrikai római nemesi családból származott, lemondott a vagyonáról, hogy elmélkedő életet élhessen. Korai éveiről nem sokat tudunk, de a „Noricum apostola” a Duna mentén hirdette a kereszténységet, kolostorokat, menedékházakat és „menekülttáborokat” alapított a népvándorlás miatt elüldözöttek számára. Emellett közvetített a környéken maradt rómaiak, helyi keresztények és a germán törzsfőnökök között, így tulajdonképp őt tekinthetjük Bécs legelső diplomatájának.[10]

Tanítványa és életrajzírója, Eugippius arról számol be, hogy a római uralom a Duna mentén szétesőben van, és egyre gyakoribbak a barbár támadások. Szeverin maga is megjósolta a hun Attila rohamait a térség ellen, és saját maga is átélte a germán törzsek betöréseit: „Amíg még fennálltak a Noricum Ripense [tartomány] fentebbi városai, s a barbárok támadása szinte egyetlen erősséget sem került el, igen gyorsan terjedt szent Severinus híre, úgyhogy az egyes erősségek versengve hívták őt magukhoz, mivel hitték, hogy jelenlétében semmi baj nem érheti őket.”[11]

Szeverin kolostort alapított Vindobona mellett, a Kahlenberg-hegy lábánál, majd később a Duna felsőbb szakaszán, Batavisnál (Passau) is. Az egész térségben hirdette Isten igéjét, gyógyította a betegeket, és pénzt gyűjtött a rómaiak által fogva tartott barbár túszok szabadon bocsátására.[12] A Duna déli partján, a mai Ausztria és Bajorország területén eltöltött ideje egybeesett a határ menti római erők jelenlétének utolsó éveivel, akik a határ túloldalán élő barbár törzsek betöréseitől óvták a birodalmat: „Abban az időben, amikor még fennállt a Római Birodalom, sok város katonasága a határszolgálatért kapott zsoldból élt. Amint ez a rendszer megszűnt, egyszerre eltűntek a katonai alakulatok a határvédelemmel együtt, csak a batavisi csapat tartott ki valahogy. Közülük egyesek Itáliának vették útjukat, hogy bajtársaiknak elhozzák az utolsó zsoldot. De ezeket, anélkül, hogy valaki tudott volna róluk, a barbárok útközben megölték. Egy napon pedig szent Severinus, amint szobácskájában olvasott, hirtelen becsukva könyvét, nagy sóhajtások között sírni kezdett. Megparancsolta a jelenlevőknek, hogy sietve menjenek a folyóhoz, és kijelentette, hogy abban az órában a víz emberi vérrel van szennyezve. Nemsokára hírül is hozták, hogy az említett katonák testét a folyó sodra kivetette a partra.”[13]

A Nyugatrómai Birodalom utolsó évtizedeiben, az 5. században a Duna menti határvidékek egyre bizonytalanabbá váltak. Szeverin afféle menekültközpontokat hozott létre az erőszakkal elüldözöttek számára: „A Duna felső folyásánál levő városok pusztulása után minden népet, amely hallgatott szent Severinus intelmeire és Lauriacum (Enns) városába költözött át, szüntelen buzdítással igyekezett rávenni, hogy ne saját erőikben bízzanak, hanem az imádkozást, böjtöt, adakozást tartva szem előtt, inkább lelki fegyverekre támaszkodva vértezzék fel magukat.”[14]

Miután évtizedeken át volt a dunai határvidék szellemi megújulásának vezéralakja, Szeverin saját halálának időpontját is megjövendölte, és állítólag a 150. zsoltár éneklése közben halt meg: „Dicsérjétek az Urat. Dicsérjétek Istent az ő szentélyében.” Mellhártyagyulladásban hunyt el Kr. u. 482-ben Favianae [Mautern] városában, Bécstől nyugatra. Hat évvel halála után az utolsó rómaiaknak is megparancsolták, hogy hagyják el Noricumot és települjenek le Itáliában.

Az ezt követő évszázadokban az északról jövő longobárdok érkezésével folytatódott a népességcsere, akik aztán Itáliába tették át székhelyüket, majd az ő helyükre a keletről érkező pannon avarok és az uralmuk alatt élő szlávok telepedtek le. A terjeszkedő frank Karoling-dinasztia a 8–9. században a Bécs környéki területet a bajor hercegség határvidékeként tartotta fenn. Úgy vélik, hogy Vindobona eredeti római falai között a szóban forgó viharos időszakban is létezett egy település, és ekkortájt épülhetett meg Bécs legősibb, mai napig álló temploma, a Szent Rupert-templom, amelynek építése Kr. u. 740-ben fejeződött be.

•

A középkorban Bécs a nagy hatalmú Babenbergek 976-ban kezdődő uralkodása alatt egyre nagyobb jelentőségre tett szert. Az észak-bajorországi Bambergből származó nemesi dinasztia a Német-római Birodalom keleti részét uralta, hozzávetőleg a mai Alsó-Ausztria területén.[15] Uralkodásuk kezdete után nem sokkal találkozhatunk először Ausztria (Ostarrîchi) ófelnémet elnevezésével.

A Német-római Birodalom egy választói monarchia volt, amely egyesítette Közép- és Nyugat-Európa területeit, ahol a megkoronázott uralkodó a római császároktól örökölt hatalmat gyakorolta. A választófejedelmek egy szűk csoportja döntött a „rómaiak királyának” kilétéről, akit utóbb a pápa koronázott császárrá. Ez a hagyomány egészen a 16. századig folytatódott. A Német-római Birodalom a 9–10. században Nagy Károly frank király császárrá koronázásával született meg,[16] és egy teljes évezredig, egészen 1806-ig létezett. Legnagyobb kiterjedése idején, a 13. században a mai Németország, Kelet-Franciaország, Németalföld, Svájc, Ausztria, Szlovénia és Észak-Olaszország területeit foglalta magába.[17] A birodalom rendkívül decentralizált volt, a részét képező királyságok, fejedelemségek, hercegségek, hercegi püspökségek, szabad birodalmi városok és kisebb egységek százainak kezében jelentős hatalom összpontosult.

Ausztria, amely alacsony rangú őrgrófságként kezdte, a 12. század közepén hercegséggé és birodalmi állammá vált, miután I. (Rőtszakállú/Barbarossa) Frigyes császár (ur. 1155–1190) igyekezett helyreállítani a Német-római Birodalom rendjét és békéjét. Ő adta ki a Privilegium Minust, amely a bajor határőrvidéket is hercegséggé emelte, a Babenberg-háznak járó örökös hűbérjoggal, amely a korban szokatlan módon lehetővé tette a leányági örökösödést. Az addig a közeli Klosterneuburgban székelő Babenbergek nagyjából ugyanebben az időben települtek át az új fővárosba, Bécsbe. II. (Jasomirgott) Henrik (ur. 1141–1177) Babenberg-házi osztrák őrgróf (1156-tól osztrák herceg) a római városfal maradványai mellett épített új rezidenciájába költözött, amelyet mindmáig Am Hof (szó szerint: „Az udvarban”) néven ismerünk.[18] A város néhány főbb nevezetességének alapjait is ő rakta le: 1147-ben készült el az első templom a mai Szent István-székesegyház helyén, és az ő hívására érkeztek ír szerzetesek a Schottenstift (Skót apátság) és a Schottenkirche (Skót templom) alapítására, ahol később Henriket eltemették. Az írek „skótnak” nevezése a latin Skotti szóból ered, amely a gael nyelvet beszélő, hiberno-skót hittérítő szerzetesekre utal, akik az ír szigetről és Skócia nyugati részeiről indulva terjesztették a keresztény hitet Európa-szerte.

Bécset először Henrik idején említik „nagyvárosként” (civetas metropolita), és 1165-ben, Rőtszakállú Frigyes kéthetes tartózkodása jelenti itt az első diplomáciai látogatást. A korabeli beszámolók a császár szívélyes fogadtatásáról és a város bőséges árukínálatáról számolnak be, ami jól tükrözi, hogy Bécs az árucsere, a kereskedelem és a kultúra fontos központjává vált. A Babenberg-udvar támogatta a középkori előadóművészet két legmagasabb rendű formáját: a Nibelung-énekhez hasonló hősi költészetet és a minnesang lírai dalhagyományát. Walther von der Vogelweide, a középfelnémet nyelvterület legnagyobb minnesängere, aki Wagner Tannhäuser című művében is szerepel, a Babenberg-udvarban élt.

Frigyes császár a Szentföldre tartó harmadik keresztes hadjárat élén, 1189-ben visszatért a városba. Noha Henrik utóda, V. Lipót herceg (ur. 1177–1194) elsőrangú vendéglátásban részesítette a kereszteseket, a feljegyzések szerint ötszáz lovagnak el kellett hagynia Frigyes seregét, miután erkölcstelen viselkedéssel és fosztogatással gyalázták meg Bécs városát. A hadjáratban Lipót hercegnek is fontos szerep jutott Akkó 1191-es ostromakor. A legenda szerint a csata után levette a véráztatta zubbonyát átölelő övet, középen egy fehér vízszintes csíkot hagyva. Így születtek meg a Babenberg-család színei, s ez lett az alapja a mai (piros-fehér-piros) osztrák nemzeti lobogónak.

Lipót a győzelme után megalázónak érezte, hogy az utána érkező II. Fülöp francia király (ur. 1180–1223) és I. (Oroszlánszívű) Richárd angol király (ur. 1189–1199) levetette az osztrák hercegi zászlót Akkó falairól. Richárd ezután, némileg meggondolatlanul, Lipót földjén át tért volna haza a hadjáratból, és a középkori Bécstől keletre eső Erdbergnél fogságba esett. Az álruhát öltő Richárdot a pecsétgyűrűje alapján azonosították, letartóztatták, majd a Bécstől nyugatra lévő, a Dunára néző Dürnstein várában raboskodott. Egy keresztes lovag fogva tartása súlyos vétségnek számított, amiért a pápa kiátkozta Lipótot. Richárdot végül 23 tonna ezüst váltságdíj megfizetése után engedték szabadon, ami csillagászati összegnek számított, és az akkori Anglia éves jövedelmének több mint háromszorosát tette ki. Lipót megosztotta a váltságdíjat VI. Henrik német-római császárral, és a rá eső részt Bécs átalakítására fordította: feltöltötte a római korból maradt árkokat a Graben mentén, s megépíttette a városfalakat, amelyek egészen a 19. századig álltak.

A Bécs és a környező területek feletti uralmuk megszilárdítása mellett a Babenbergek 1192-ben a mai Délkelet-Ausztria és Észak-Szlovénia területén lévő Stájer Hercegség megvásárlásával kezdtek terjeszkedni. A dinasztia azonban a következő évszázadban kihalt, s egy átmeneti időszakot (interregnum) követően a Habsburgok kerültek hatalomra, akik bő hatszáz éven át uralkodtak.

A Babenberg-ház fiágon II. (Harcias) Frigyes herceggel (ur. 1230–1246) halt ki, aki leginkább a német-római császárral, valamint a szomszédos Csehország és Magyarország királyaival folytatott viszálykodásairól maradt emlékezetes. A herceg a magyarokkal vívott Lajta menti csatában esett el és férfi örökös nélkül halt meg. Az ezt követő közel harmincéves interregnum alatt II. (Přemysl) Ottokár cseh király (ur. 1253–1278) lett az osztrák uralkodó, s emellé Stájerország és Karintia hercegi és Krajna őrgrófi címét is megszerezte. Hatalmának legitimálása érdekében feleségül vette Harcias Frigyes húgát, a nála 30 évvel idősebb Babenbergi Margitot. Bár uralkodása alatt Prága volt a hatalom központja, Ottokár rendszeresen megfordult Bécsben, ahol folytatta a Babenbergek alatt kezdődő építkezéseket, többek közt a Szent István-székesegyházat és a későbbi Hofburg palota bővítését.

Miközben Ottokár uralma megszilárdításán dolgozott, egy svájci és délnyugat-németországi birtokokkal rendelkező „szegény sváb gróf”[19] nagy dolgokra készült. A Német-római Birodalomban évtizedek óta zajló interregnum rendkívüli lehetőségekkel kecsegtetett, IV. (Habsburg) Rudolf gróf (1218–1291) pedig megalapozta a Habsburg-uralom eljövendő évszázadait. Rudolf volt az első a család hosszú történelmében, aki valódi hatalomhoz jutott a Német-római Birodalomban, amikor 1273-ban meglepetésre római–német királlyá választották, és az aacheni dómban megkoronázták. A választók úgy döntöttek, hogy ő elég erős lehet ahhoz, hogy megadja a birodalom stabilitását, de ahhoz már nem, hogy dominálni is tudjon. Ám Rudolf ambícióját látva az egyik egyházi vezető ekképp figyelmeztetett: „Kapaszkodj erősen, Istenem, Rudolf elfoglalja a te trónodat.”[20]

A Habsburg-család kezdeteitől még hosszú út vezetett idáig. A família neve a Habsburg-kastélyból ered, amely egy szerény méretű, 11. századi erődítmény volt, amely az Aare folyóra, a Rajna egyik fő mellékfolyójára nézett a svájci Aargau kantonban. A nyelvtörténészek között ma is vita tárgyát képezi, hogy a várat a héja madárról (németül Habicht) vagy a középfelnémet gázló (Hab vagy Hap) szóról nevezték-e el. Akárhogy is, a Habsburg és a Von Habsburg név megmaradt, és hét nemzedékkel később Rudolf és családja komoly szintlépésre készült.

Egy korai és döntőnek bizonyuló hatalmi harc során Rudolf összecsapott II. Ottokárral. Kettejük rivalizálása a Bécstől északkeletre fekvő Morvamezőn 1278. augusztus 26-án lezajló csatában dőlt el.[21] A középkor egyik legnagyobb lovagi ütközetében több mint 15 ezer lovag és lovas katona vett részt. Rudolf német és magyar seregeivel szétverte a cseh csapatokat, Ottokár pedig maga is életét vesztette a harctéren, így Ausztria és a szomszédos területek Rudolf kezére jutottak. Ő a hatalmának megszilárdításával kapcsolatos kezdeti nehézségek után fiaira ruházta Ausztria és Stájerország hercegségeit. Ezzel vette kezdetét a Habsburgok uralma a későbbiekben osztrák örökös tartományok (Erbländer) néven ismert földek felett. A Habsburgok hercegségeik státuszát főhercegi szintre emelték, így ettől fogva a főhercegi címet birtokolták. Később a titulust az uralkodócsalád valamennyi magas rangú tagja használhatta.

A birodalmi korona a 15. században került először Habsburg-főre, amikor III. (Békés) Frigyest (ur. 1440–1493) német-római császárrá választották (1452), egyben a dinasztia negyedik tagjaként koronázták tizenkét évvel korábban német királlyá; a két cím később szinte mindig együtt járt. Frigyes felvette a titokzatos AEIOU rövidítést, amelyet a birtokaival kapcsolatban használt. A rövidítés jelentése nem egyértelmű, de a legkedveltebb értelmezés szerint annyit tesz: Alles Erdreich ist Österreich untertan („Az egész föld Ausztria birtokát képezi”), vagy latinul: Austriae est imperare orbi universo.

•

Miután sikerült megszilárdítaniuk hatalmukat és vagyoni helyzetüket, a Habsburgok és bécsi székhelyük jelentősége és tekintélye egyre nőtt. Mint minden középkori dinasztia esetében, az osztrák uralkodói rendszer is a pártfogáson alapult: a nemesség tagjai a koronához való hűségükkel biztosíthatták pozíciójukat. Ez alkotta az udvar szívét, az exkluzív, kibővített királyi háztartást, mely olyan magas rangú arisztokratákat és udvaroncokat foglalt magába, akik napi kapcsolatban álltak az uralkodóval. Az udvarban bonyolult hierarchia, rituálék és etikettszabályok alakultak ki, amelyek az uralkodó fenségét és hatalmát voltak hivatottak kiemelni. A királyi, nemesi és lovagi címek szigorú rangsorban követték egymást.

Az egyetlen kívülálló réteget, mely rendszeres bejárást kapott az udvarba, a diplomaták alkották, akik akkoriban valamennyien külföldi uralkodók képviselőiként lehettek jelen. A Habsburg-uralom évszázadai alatt ezt a jogállást szó szerint értelmezték, s a küldöttek komoly kiváltságokat kaptak. Főszerepet töltöttek be az udvari élet ceremóniáiban, nemritkán az alacsonyabb rangú osztrák nemesek bosszúságára, ami a vendégeskedő diplomaták és házastársaik számára könnyen észrevehető volt: „Engem irigyel az egész város, amiért a saját szokásaik szerint mindnyájukkal szemben előnyt élvezek. Ám a követek iránti határtalan tiszteletnek az egyszerű küldöttek isszák meg a levét, akiket olyan megvetéssel kezelnek, hogy azt (közömbösségem mellett) én magam nem szívesen szenvedném el. A ceremóniák ideje alatt nem tehetik be lábukat az udvarba, a hétköznapokon pedig kénytelenek addig loholni az előkelőségek után, míg azok végre nagy nehezen észreveszik őket.”[22]

A Habsburgok székhelye hat évszázados uralkodásuk teljes időtartama alatt a bécsi Hofburg (szó szerint: „Udvari vár”) volt. A Burg eredetileg a 13. században épült jól erődített, négyzet alapú, négy toronnyal és vizesárokkal ellátott várkastélynak, amelyet a következő évszázadok során jelentősen kibővítettek. Az épület e legrégebbi része ma is a Hofburg-komplexum középpontjában áll; ez a Schweizerhof (Svájci udvar), ahová a Schweizertoron (Svájci kapun) keresztül lehet bejutni. Mindkettő a palota őrségét alkotó svájci zsoldosokról kapta a nevét, akik hasonló szerepet töltöttek be, mint a Vatikánban a mai napig működő Svájci Gárda. A Schweizerhofban található egy 15. századból származó gótikus kápolna; a kincstár, melyben a Német-római Birodalom és az Osztrák Birodalom császári jelvényeit őrzik; valamint az udvari kápolna, ahol a vasárnapi szentmisén hagyományosan a Bécsi Fiúkórus énekel. Bár a Habsburgok később a schönbrunni kastélyban alakították ki nyári rezidenciájukat, a Laxenburg-palota pedig a család vidéki szálláshelyeként szolgált, a Hofburg egészen 1918-ig dinasztikus uralmuk középpontjában maradt.[23]

Az eredetileg a városfal által körülzárt Hofburg minden irányban bővült, s ma tizennyolc szárnyból, tizenkilenc udvarból és 2600 helyiségből áll. Még mindig közel ötezer ember él és dolgozik itt, köztük az osztrák államfő is, akinek elnöki lakhelye és hivatala ugyanabban a szárnyban van, mint Mária Terézia (ur. 1740–1780) egykori lakosztályai. A Hofburg diplomáciai jelentőségét a Schweizerhofban lévő „nagykövetek lépcsője” (Botschafterstiege) jelzi, amely ma az EBESZ üléstermének szomszédságában található. A Hofburgba látogatók ma is rendszeresen szemtanúi lehetnek annak a pompának és ceremóniának, mely az osztrák elnököt felkereső államfők és nagykövetek hivatalos fogadását kíséri. Az állami vendégek vörös szőnyegen érkeznek a belső várudvarba a hadsereg díszőrsége mellett, akik ma is a császári zászlót lobogtatják, s az Osztrák Köztársaság mellett a Habsburg Monarchia sasát is tartalmazó jelvényt viselnek.

•

A bécsi kora reneszánsz életről először III. Frigyes titkára és diplomáciai követe, az itáliai Enea Silvio de Piccolomini (1405–1464) számolt be. A leírás az 1450 körül írt Historia Austrialis második és harmadik kiadásában jelent meg. Bécset gazdag, impozáns városként jellemezte, amelynek szépségét csak a cserepek helyett fából készült tetők csökkentik; pompás város hatalmas föld alatti borospincékkel, macskaköves utcákkal, gyönyörű templomokkal és gazdag kolostorokkal, ám szerény egyetemmel; a bor városa, ahol nagymértékben fogynak az ételek-italok, s ahol mindennaposak a verekedések és gyakoriak a gyilkosságok; a jöttmentek, idegenek, iszákosok és prostituáltak városa, mely nem tartja magát a hagyományokhoz, az erkölcshöz és a törvényekhez, s ahol a nők szabadon választhatnak férjet. Piccolomini részrehajlóan, szemléletesen és szándékosan szubjektív módon írt a helyi polgárságról. Ezek alapján a 15. századi Bécs a „korlátlan” lehetőségek városa volt, nemcsak a férfiak, hanem a nők számára is.[24]

„[Bécsnek] jelentős elővárosai vannak, amelyeket széles árkok és sáncok vesznek körül. De magát a várost is egy hatalmas árok, és előtte egy nagyon magas fal övezi. Az árok mögött vastag és magas falak következnek, számos toronnyal és erődítménnyel, ami lehetővé teszi Bécs védelmét. A polgárok házai tágasak és igen gazdagon ékesek, ugyanakkor szilárd és erős alapokon nyugszanak. Mindenütt boltíves kapubejáratokat és tágas udvarokat találni […], és fűtött helyiségeket, amelyeket »szalonoknak« neveznek; mert csak így lehet megbirkózni a tél zordságával. Az ablakok és az üveg minden oldalról beengedik a fényt, a kapuk többnyire vasból készültek. Sok az énekesmadár […], s a lovakat és mindenféle jószágokat tágas istállókban tartják. A házak magas homlokzata pazar látványt kínál.”

Piccolominit, aki később 1458-tól 1464-ig II. Piusz néven pápa lett, lenyűgözte, hogy mennyire fontos Bécsben a vallás: „A város számos templommal büszkélkedik, sok ereklyetartóval és egyéb kincsekkel, a papoknak pedig jól fizetett szinekúrájuk van. Bécs a passaui egyházmegyéhez tartozik, jóllehet a leányegyház nagyobb, mint az anyaegyház. Sok ház saját kápolnával és pappal rendelkezik […], a városban egyeteme van a szabad művészeteknek, a teológiának és az egyházjognak […], a lakosság 50 ezer hívet számlál.”

A humanistaként, történetíróként és termékeny szerzőként is ismert későbbi egyházfő részletekbe menően mutatja be Bécs mindennapi életét, mintha csak az egy évszázad múlva alkotó Bruegel festményei elevenednének meg: „Egészen megdöbbentő, hogy mennyi élelmiszer kerül a városba nap mint nap. A szekereket színültig rakják tojással és rákokkal. Lisztet, kenyeret, húst, halat és baromfit szállítanak hatalmas mennyiségben; és mégis, mire beesteledik, ezekből már semmit sem lehet kapni […], nem telik el nap, hogy ne érkezne a városba kétszer vagy háromszor is háromszáz, borral megrakott szekér.”

Piccolomini még Bécs sötétebb alvilágára is részletesen kitér: „Ám egy ilyen nagy és fontos városban sok törvénytelenség is történik; éjjel-nappal tanúi lehetünk verekedéseknek, olykor még a hivatalos gyűléseken is […], kevésszer telik el mulatság emberölés nélkül, és gyakran követnek el gyilkosságokat is. A köznép mohón tömi magába az ételt, kapzsik […] egy szedett-vedett, esetlen csürhe. Nagy számban vannak a szajhák; ritkán elégszik meg egy nő egyetlen férfival. […] A legtöbb lány az apja előzetes tudta nélkül választ férjet. Az özvegyek a gyászidőszakban kedvük szerint házasodnak újra. Kevés ember él a városban, akinek az ősei is ismerősek voltak a környéken; ritkák a régi családok, szinte mind bevándorlók vagy külföldiek.”[25]

•

Bécs gazdasági és politikai jelentőségének erősödésével a 15–16. században a Habsburg-uralkodók hatalma is nőtt, ők pedig nemzetközi jelentőségük és hatókörük további kiterjesztésére törekedtek. Ez különösen igaz volt I. Miksa német királyra (ur. 1486–1519, 1508-tól császár is); ő alapozta meg a házassági diplomácia habsburgi hagyományát, melynek fontos része lett fia, Fülöp 1498-ban kötött házassága Kasztíliai Johannával, amely elindította a Habsburg-ház spanyol ágát. Diplomáciai, katonai és házassági kezdeményezések révén Miksa kiterjesztette a Habsburgok befolyását Csehországra, Magyarországra, Lengyelországra, Itáliára, Németalföldre és Spanyolországra. Ehhez olyan elkötelezett diplomatákat alkalmazott, mint Johannes Spiessheimer (Cuspinianus) (1473–1529), aki Magyarországon, Csehországban és Lengyelországban működött, valamint Siegmund von Herberstein (1486–1566), aki Oroszországban és a Jagelló-királyságokban szolgálta a Habsburgok érdekeit. Diplomáciai küldetéseik I. (Ausztriai) Ferdinánd osztrák főherceg (ur. 1521–1564) idején is folytatódtak, amely az oszmán-törökök növekvő fenyegetése miatt különösen feszült periódus volt a térségben.

A 16. század elején az Oszmán Birodalom Délkelet-Európa nagy részére kiterjesztette a hatalmát, és expanziós politikát folytatott. Ez egybeesett Magyarország zűrzavaros időszakával, amikor a fiatal II. Lajos (ur. 1516–1526), Magyarország, Csehország és Horvátország királya ki volt szolgáltatva a nagy hatalmú főuraknak; a kincstár bizonytalan helyzetbe került, az ország határainak védelmét pedig vészesen meggyengítette a pénztelenség és a leépülés. Ezt az új oszmán uralkodó, I. (Nagy) Szulejmán (ur. 1520–1566) is felismerte, aki nem sokkal trónra lépése után vakmerő kihívással találta szembe magát a tapasztalatlan Lajos részéről. Mikor az újdonsült szultán Magyarországra küldte követét, hogy szedje be a magyarok által fizetendő éves adót, II. Lajos lefejeztette a követet, fejét pedig visszaküldte a szultáni udvarba.[26] Az ifjú király csúnyán elszámította magát, és kihívta országa ellen az oszmán inváziót.

A törökök 1521-ben hadat üzentek Magyarországnak, s hamarosan elfoglalták Nándorfehérvárt (a mai Belgrádot), valamint a déli és középső területeket, mielőtt 1526-ban a mohácsi ütközetben megsemmisítő vereséget mértek a magyarokra. Közép-Európa történetének egyik sorsfordító csatájában a keresztény sereget harapófogóba szorították, és visszavonulás közben a menekülő II. Lajos teljes páncélzatban leesett a lováról, s belefulladt egy megáradt patakba. A királynak nem volt törvényes örököse.

Ennek következtében a Magyar Királyság idővel három részre szakadt: a török hódoltságra, a Habsburgok uralta országrészre és az Erdélyi Fejedelemségre. A magyar nemesség támogatásával Ausztriai Ferdinánd 1526-ban megörökölte Szent István koronáját sógorától, II. Lajostól, amivel Csehország (Bohémia), az uralkodó nélkül maradt Magyar Királyság északnyugati területe (vagy királyi Magyarország, ahogyan később nevezték) és a Horvát Királyság is az uralma alá került. Közben a törökök a rivális magyar trónkövetelőt, Szapolyai János erdélyi vajdát (1526–1540 között ellenkirály) támogatták. A konfliktus rendületlenül folytatódott, s az oszmán–magyar háborúk lezárása az oszmán–Habsburg háborúkhoz és Bécs első, 1529-es ostromához vezetett.

Hogy az ostrom célja a Magyarország egésze feletti török uralom megszilárdítása volt-e, vagy a további nyugati terjeszkedést készítette elő, a mai napig vitatott. Az azonban kétségtelen, hogy Szulejmán komolyan gondolta Bécs bevételét, s a török fennhatóságú Bulgáriában egy 120–300 ezer fő közötti sereget állított fel. A szokatlanul zord időjárás gondot okozott a nagy létszámú hadseregnek, különösen a méretes ostromágyúknak, amelyek a Bécs felé tartó menetelés során elakadtak a sártengerré vált utakon. Az Oszmán Birodalom keleti részéből érkező tevék, amelyek nem voltak hozzászokva a hideg és esős körülményekhez, tömegével pusztultak el. A szultán janicsárhadseregében súlyos problémát jelentettek a betegségek és a katonák rossz egészségi állapota miatti veszteségek. Miután időben értesültek az oszmán támadásról, Bécs védelmét kellően megerősítették, mire 1529. szeptember végén megindult a török ostrom. A város falai stabilan kitartottak, ezért a támadók megpróbáltak alagutat ásni alattuk, hogy aknával robbantsák fel őket. A védők, akik között a hatékony német landsknecht zsoldosok (pikával harcoló gyalogos katonák) is helyet kaptak, ellentámadásokat indítottak az alagútépítő török aknászok ellen, s majdnem sikerült elfogniuk Ibrahim pasát, az oszmán erők parancsnokát is. Két hét és négy nap elteltével az ostromló csapatok utolsó próbálkozása sem járt sikerrel a falak áttörésére, s mivel készleteik megcsappantak, a visszavonulás mellett döntöttek. A kelet felé történő visszavonulást a télre forduló időjárás is nehezítette, ezért kénytelenek voltak hátrahagyni a tüzérséget és a felszereléseiket.[27]

A Habsburg területeket fenyegető oszmán veszély nem múlt el egyhamar, de I. Ferdinánd megerősítette pozícióját azzal, hogy 1531-ben német király lett, köszönhetően a bátyjával, V. Károly spanyol királlyal (ur. 1516–1556, 1519-től német-római császár is) kötött megállapodásoknak. Ebben az időben a Habsburgok ellenőrzése alatt álló terület óriási méreteket öltött: a Német-római Birodalom, Németalföld, Spanyolország, Nápoly, Szicília és Szardínia, valamint az amerikai kontinensen lévő spanyol gyarmatok is beletartoztak; valódi globális hatalom jött létre. Az Ausztriai-házon belüli kapcsolatok Bécs és Madrid között különösen fontosak voltak V. Károly, valamint az ő spanyol utódai, II. és III. Fülöp idején. Bécsből egyre tekintélyesebb állandó követeket küldtek Madridba, köztük Adam von Dietrichsteint (1527–1590), Hans von Khevenhüller-Frankenburgot (1538–1606) és az ő unokaöccsét, Franz Christoph von Khevenhüllert (1588–1650), míg Bécsben a Spanyol Királyságot a nagy befolyású Íñigo Veléz de Guevara y Tassis, Oñate grófja (1566–1644) képviselte.[28]

A fokozott diplomáciai törekvések eközben a konstantinápolyi Fényes Portára is kiterjedtek,[29] többek közt Benedikt Kuripečič von Obernburg (1491–1531), Johannes Leunclavius (1533–1594), David Ungnad von Sonnegg (1535–1600) és más ideiglenes követek kiküldésével. Az első tartósan Konstantinápolyban tartózkodó Habsburg-követ 1547-ben Giovanni Maria Malvezzi lett, aki két évet raboskodott egy helyi börtönben, miután ismét fellángolt az osztrák–török konfliktus. Az őt felváltó Ogier Ghiselin de Busbecq (1522–1592)[30] határmegállapodást kötött az Oszmán Birodalommal, ennek ellenére 1554 és 1562 közötti konstantinápolyi kiküldetésének javát „gyakorlatilag házi őrizetben töltötte egy elreteszelt ablakú épületben”.[31]

A 16. században és a 17. század elején Bécsben is egyre több, különböző országokból érkező követ tartózkodott. Közéjük tartozott Sir Henry Wotton (1568–1639) angol diplomata, akire leginkább a következő, gyakran idézett mondása miatt emlékeznek: „A követ egy becsületes úriember, akit hazája érdekében külföldre küldenek hazudozni.”

•

A Habsburgoknak tehát meg kellett védeniük területeiket az Oszmán Birodalom egyre fokozódó külső fenyegetésétől, ám párhuzamosan egy súlyos belső válsággal, a reformációval is meg kellett birkózniuk. Luther Márton kihívás elé állította a katolikus egyház ortodoxiáját, s végül 1521-ben a wormsi birodalmi gyűlésen V. Károly császár előtt kellett felelnie tanításaiért. Bár a birodalmi gyűlés eretneknek nyilvánította Luthert és törvényen kívül helyezte tanait, a reformáció egész Európán végigsöpört, beleértve a Habsburg-országokat és a Német-római Birodalmat is, ahol egyre több herceg és más uralkodó tért át a protestáns hitre.

A keletről érkező oszmán nyomás árnyékában Ausztriai Ferdinánd 1532-ben elfogadta a nürnbergi vallásbékét, amely ideiglenes vallásszabadságot biztosított. Ezt követte a végleges augsburgi béke, amelyet V. Károly 1555-ben írt alá a schmalkaldeni szövetséggel, a birodalmon belüli evangélikus fejedelmek katonai koalíciójával, amelynek célja a vallási konfliktus lezárása volt. A megállapodás létrehozta a Cuius regio, eius religio („akié a föld, azé a vallás”) elvet, lehetővé téve a Német-római Birodalmat alkotó államok uralkodóinak, hogy szabadon válasszanak a lutheranizmus és a katolicizmus között. A helyi uralkodó alattvalóinak osztozniuk kellett az ő hitében, vagy el kellett hagyniuk az országot. A döntés több német államban meghonosította a lutheranizmust, amely Szászországban, Pfalzban, Hessenben, Anhaltban, Württembergben, Pomerániában és Brandenburgban is hivatalos vallássá vált, hasonlóan az olyan birodalmi szabad városokhoz, mint Augsburg vagy Frankfurt am Main.

Jóllehet az augsburgi béke rövid időre biztosította a stabilitást, a kálvinizmus, az anabaptizmus és más protestáns irányzatok kizárása megágyazott a további összecsapásoknak, különösen Csehországban, ahol II. Rudolf német-római császár (ur. 1576–1612) csak vonakodva biztosította a vallásszabadságot. A szabad vallásgyakorlás veszélyeztetettsége miatt hamarosan kitört a harmincéves háború, mely 1618 és 1648 között pusztított Közép-Európában.

A történelem egyik legvéresebb konfliktusában több mint 8 millió ember vesztette életét, köztük a német nyelvterületen élő lakosság 20 százaléka. A háború egy csehországi felkeléssel kezdődött, amelynek során a protestánsok elfogtak két katolikus osztrák tanácsost és titkárukat, majd kidobták őket a prágai vár ablakain. A „prágai defenesztráció”, melynek áldozatai túlélték a húszméteres zuhanást, válaszreakció volt arra, hogy Ferdinánd főherceget koronaherceggé és ezzel Csehország következő királyává választották. Tudniillik Mátyás német-római császár (ur. 1612–1619)[32] egyenes ági örökösök híján megpróbálta biztosítani a Habsburgok hatalmát Csehország és Magyarország trónján; a csehországi protestánsok azonban aggódtak vallásszabadságuk elvesztése miatt, s alternatív megoldásként inkább a protestáns V. Frigyes pfalzi választófejedelmet részesítették előnyben. A Prágában kezdődő folyamat 1618-ban hamarosan átgyűrűzött a többi északi Habsburg-államra, Csehországra, Morvaországra, Sziléziára és Lausitzra is. 1619-ben a felső- és alsó-ausztriai lázadások már magát Bécset fenyegették.

Ez a rendkívül ingoványos időszak egybeesett Mátyás császár halálával és unokaöccse, II. Ferdinánd (ur. 1619–1637) megválasztásával. Ferdinánd kétségbeesésében Habsburg rokonához, III. Fülöp spanyol királyhoz fordult támogatásért. A konfliktus korai szakaszában a segítség nem maradt el: Spanyolország Brüsszelből küldött erősítést, a spanyol király bécsi követe, Don Íñigo Veléz de Oñate pedig sikeresen meggyőzte a protestáns Szászországot, hogy észak felől szállja meg Csehországot, és Lausitzért cserébe segítsen a lázadás leverésében. Eközben az erdélyi protestáns fejedelem, Bethlen Gábor az oszmán erők támogatásával avatkozott be a harcokba Magyarországon. Bethlen protektorátusi státuszt kért Csehország számára II. Oszmán szultántól, s diplomáciai kezdeményezés indult a lázadó csehek és a Török Birodalom között. A felek 1620-ban követeket cseréltek, s az oszmánok felajánlották, hogy jelentős katonai erőket bocsátanak a cseh felkelők rendelkezésére.[33]

Ugyanakkor a színfalak mögött Oñate az új cseh királyt, a kálvinista V. Frigyest is gyengíteni próbálta azzal, hogy a választófejedelmi címet és a vele járó jogokat Pfalzról Bajorországra ruházta át. Cserébe a bajor herceg és a Katolikus Liga vállalta, hogy beavatkozik Felső-Ausztriában és Csehországban. A császári erőkkel egyesülve 1620. november 8-án meg is nyerték a döntő fehérhegyi csatát.

A Prágától közvetlenül nyugatra zajló ütközet alapjaiban határozta meg Csehország, a cseh nép és a Habsburg-uralkodók sorsát. Véget vetett a csehországi protestáns felkelésnek, amelynek számos vezetőjét kivégezték, V. Frigyes pedig alig három hónap után kénytelen volt lemondani a trónról és elmenekülni. Rövid ideig tartó uralkodása miatt a „téli király” csúfnevet kapta, skót származású feleségét, Stuart Erzsébetet pedig a „téli királyné” jelzővel illették. A Habsburgok győzelmével a katolikusok akarata érvényesült, amely magában foglalta a protestáns arisztokrácia nagy részének kényszerű áttérítését és elűzését, hogy helyükbe német nyelvű katolikus nemesség lépjen; Csehország a következő három évszázadban a Habsburg Birodalom része maradt.

A Német-római Birodalom polgárháborújának induló konfliktus csakhamar újabb hatalmakat is érintett: idővel az Oszmán Birodalom, Franciaország, Spanyolország, Dánia és Svédország is hadviselő féllé vált. Noha a harmincéves háború harcai javarészt a német nyelvterületen zajlottak, voltak összecsapások Németalföldön, Itáliában, az Ibériai-félszigeten és másutt is. Amellett, hogy a Habsburgok a muszlim hitű oszmánok betöréseivel szemben védték a kereszténységet, a római katolikus hit első számú védelmezőiként is felléptek.

A harcmezőn azonban kaotikus volt a helyzet. A fosztogató zsoldosok fel-alá vonultak a korábban vitatott területeken, elkobozva az ellátmányt, miközben tanyákat, falvakat és városokat semmisítettek meg. Válogatás nélkül gyilkolták a civil lakosságot; szinte mindenütt éhínség és dögvész pusztított.

A konfliktusnak a vesztfáliai kongresszus vetett véget, amely a diplomáciatörténet leghosszabb ideig tartó békekonferenciái közé tartozik, s legalább olyan bonyolult volt, mint maga a harmincéves háború.[34] A megbeszéléseket egy sor sajátos akadály nehezítette. A pápai diplomaták nem akartak hivatalos minőségben találkozni a protestáns követekkel, de még ugyanabban a városban sem akartak tárgyalni. Emiatt a kongresszus párhuzamosan zajlott az egymástól 45 kilométerre fekvő Münsterben és Osnabrückben. A ceremoniális kérdések és rangsorolási szempontok rendkívül sok energiát emésztettek fel, s mivel a valaha látott legnagyobb számú uralkodó és magas rangú diplomáciai képviselő gyűlt össze, a kongresszus valóságos aknamezővé vált. Míg a császár első helyét a fejedelmek között mindenki elismerte, Spanyolország és Franciaország versengett a második helyért. Az olyan köztársaságok, mint Hollandia és Velence, továbbá a császári választófejedelmek ragaszkodtak a „Excellenciás” cím használatához, ami sok uralkodó bosszúságát váltotta ki. A címek és a rangkülönbség főleg az ünnepélyes eseményeken számítottak, illetve akkor, amikor papírra vetettek valamit, különösen, ha kényes vitás kérdésekről kellett dönteni. Ezek a viták azt jelentették, hogy a diplomáciai érintkezés gyakran közvetítőkön keresztül, például a velenceiek és a dánok részvételével zajlott.

A kongresszus fő császári követe Maximilian von Trauttmansdorff-Weinsberg gróf (1584–1650), egy rendkívül tapasztalt politikus volt, aki uralkodók egész sorát látta el tanácsokkal Bécsben: II. Rudolf, Mátyás, II. Ferdinánd és III. Ferdinánd császárokat is szolgálta. Amellett, hogy tagja volt a Titkos Tanácsnak és a Birodalmi Udvari Kancelláriának, olyan diplomáciai kezdeményezésekben is fontos szerepet játszott, mint az Erdéllyel kötött 1622-es nikolsburgi béke, az 1630-as regensburgi béke és az 1635-ös prágai béke. Megromlott egészségi állapota miatt csak 1645-től 1647 júliusáig volt jelen a kongresszuson, ezt követően dr. Isaak Volmar (1582–1662) lett a császári küldöttség vezéralakja.[35] Volmar a tárgyalások során híresen makacs volt, naplója „a kongresszus legfőbb forrásának számít, tényekkel, dátumokkal és különböző hivatalos iratokkal”.[36] Nemcsak ő vezetett naplót a béketárgyalások idején, hanem a császári követként szolgáló Johannes Maximilian, Lamberg grófja (1608–1682), valamint ifjabb kollégája, Johann Krane is. Utóbbi arról nevezetes, hogy ő volt az egyetlen olyan számottevő hatalommal felruházott diplomata a vesztfáliai kongresszuson, aki maga is Vesztfáliából származott. Lamberg a naplója szerint inkább a családi és társadalmi életre koncentrált,[37] ennek ellenére a szerződés eredeti példányával tért vissza Bécsbe, melyet átadott a császárnak. A dokumentum napjainkban is a levéltárban, a Haus-, Hof- und Staatsarchivban látható.

A vesztfáliai béke létrejöttében, amely megalapozta a mindmáig fennálló nemzetállami rendszert, 109 küldöttség vett részt. A megegyezés középpontjában a „vesztfáliai szuverenitás” volt, vagyis annak elismerése, hogy az államok kizárólagos szuverenitással rendelkeznek saját területük felett, ami a modern nemzetközi közösség alapvetését képezi. Ahogy Henry Kissinger írja: „A vesztfáliai békét nem valamiféle különleges erkölcsi belátás teremtette meg, hanem a realitásokhoz való gyakorlati alkalmazkodás. Azoknak a független államoknak a rendszerére támaszkodott, amelyek tartózkodtak az egymás belügyeibe való beavatkozástól, és az általános hatalmi egyensúly révén tartották féken egymás ambícióit. Az európai versengésben senki sem képzelte magát a kizárólagos igazság letéteményesének, és nem törekedett a saját szabályainak egyetemessé tételére és másokra kényszerítésére. Minden állam szuverén hatalommal rendelkezett a saját területe fölött. Mindegyik elismerte, realitásként fogadta el mások belső berendezkedését és vallásválasztását, és nem kérdőjelezte meg ezek létjogosultságát.”[38]

2

A Habsburgok
császárvárosa

„A Szent Német-római Birodalom nem volt se szent, se római vagy német, de még csak birodalom sem.”

Voltaire[39]

Bécs székhelyként való értelmezését bonyolítja, hogy sokkal inkább dinasztikus, semmint nemzeti fővárosként kell rá tekintenünk. A „Habsburg Monarchia” vagy a „Dunai Monarchia” kifejezések egyaránt egy olyan állam leírására szolgálnak, amely rendszeresen változtatta a formáját, sőt még a nevét is, miközben szinte mindvégig Bécs maradt az uralkodóház központja.

1804-ben, az Osztrák Császárság megalakulásakor Bécs már bő ötszáz éve a Habsburg-ház székvárosaként működött, s ez idő alatt többnyire a dinasztia adta a Német-római Birodalom császárait. A Habsburgok 1276 óta regnáltak az Osztrák Hercegség felett (amely lényegében a mai Alsó- és Felső-Ausztriát foglalta magában), amelynek fő népességi, közigazgatási és politikai központja is Bécs volt, s azon belül is a Hofburg palotát tekintették a mindenkori uralkodó székhelyének és a kormányzat centrumának. Az évszázadok folyamán a Habsburg-dinasztia hatalma és birtokai, elsősorban a család házasságai révén, egyre gyarapodtak: Bella gerant alii, tu felix Austria nube, Nam quae Mars aliis, dat tibi regna Venus. („Hadd háborúzzanak mások, de Te, boldog Ausztria, a házasságot válaszd; mert azokat a királyságokat, amelyeket Mars ad másoknak, Te Vénusztól kapod.”)[40]

A Habsburgok olyan küldetéstudattal rendelkeztek, amely a családot világhatalmi státusszal ruházta fel, fővárosukat pedig a földkerekség egyik legfontosabb központjává emelte. A történelem során a Habsburg-ház uralma a közép-európai magterületen túl lefedte Európa nem kis részét, míg a dinasztia spanyol ága a világ legnagyobb birodalmát tudhatta magáénak, tengerentúli fennhatóságuk kiterjedt Észak- és Dél-Amerika java területeire, a Karib-térségre, valamint afrikai, ázsiai és csendes-óceáni régiókra egyaránt.

Bár a Habsburg-birtokok mérete egyszer nőtt, máskor csökkent, még a dinasztia fennállásának vége felé is hatalmas volt, amit jól tükröz Ferenc József hivatalos címe:

Ő császári és apostoli felsége, I. Ferenc József,

Isten kegyelméből

Ausztria császára,

Magyarország és Csehország királya,

[Lombardia és Velence], Dalmácia, Horvátország, Szlavónia, Ladoméria és Illíria királya; Jeruzsálem stb. királya; Ausztria főhercege; Toszkána [Toscana] és Krakkó nagyhercege, Lotaringia, Salzburg, Stájerország, Karintia, Krajna és Bukovina hercege; Erdély nagyfejedelme; Morvaország őrgrófja; Felső- és Alsó-Szilézia, Modena, Parma, Piacenza és Guastalla, Auschwitz [Oświęcim] és Zator, valamint Teschen, Friuli, Raguza [Dubrovnik] és Zára [Zadar] hercege; Habsburg és Tirol, Kyburg, Görz [Gorizia] és Gradiska [Gradisca] hercegesített grófja; Trient [Trento] és Brixen [Bressanone] fejedelme; Felső- és Alsó-Lausitz és Isztria őrgrófja; Hohenembs, Feldkirch, Bregenz, Sonnenberg stb. grófja; Trieszt, Cattaro [Kotor] és a Vend határvidék ura; a Szerb Vajdaság és a Temesi Bánság fővajdája stb., stb.[41]

Az örökös tartományaik feletti uralkodás mellett a Habsburgokat többször megválasztották a Német-római Birodalom császáraivá is. Ez a fontos és összetett hatalmi konstrukció egyetlen császári korona alatt egyesítette a kontinentális Európa jó részét, amely a birodalom 9. századi létrejötte és 1806-os megszűnése között a mai Németországot, a Benelux államokat, Svájcot, Csehországot, Ausztriát, Szlovéniát, Kelet-Franciaországot és Olaszország nagy részét ölelte fel. Miközben a hatalom megoszlott a legfontosabb államok élén álló választófejedelmek között, akik egymás közt döntöttek a császár személyéről, a különböző királyságok, fejedelemségek, főhercegségek, hercegségek, grófságok, báróságok, uradalmak, földgrófságok, őrgrófságok, érsekségek, püspökségek, apátságok, vajdaságok, megyék, kantonok, szabad császári városok és egyéb államalakulatok élén több száz uralkodó állt. A patchwork mintára emlékeztető formációk viszonya korántsem volt egyszerű.

A bonyolult rendszer ellenére a Habsburgok 1438 és 1806 között – hol tisztességes, hol kevésbé tisztességes eszközökkel – szinte megszakítás nélkül viselhették a német-római császári címet. A Német-római Birodalomnak ugyan nem volt hivatalos fővárosa, ám a császár saját székhellyel rendelkezett, s amíg ezt a koronát a Habsburg-uralkodó viselte, a székhely értelemszerűen Bécs városa volt.

A diplomácia ebben az időszakban még fényévekre esett attól, amit ma nemzetközi diplomáciai kapcsolatok alatt értünk. A helyváltoztatás nehézségei ellenére a császár és kísérete vándorló uralkodóként, fényűző szertartások keretei közt utazott egyik városról a másikra. Ebből a gyakorlatból Itália többnyire kimaradt: „[a Habsburg-uralkodók] a 14. és 15. században átlagosan évtizedenként egyszer érintették, de 1452 és 1496 között csak egyetlen alkalommal jelentek meg”.[42]

Az 1495-ös wormsi birodalmi gyűlésen fontos reformokat fogadtak el a Német-római Császárságban, többek közt a birodalmi gyűlés (Reichstag) intézményének jelentősége is felértékelődött. A Wormsban összegyűlt főurak hivatalos megállapodásokat kötöttek a viszálykodás megszüntetésére, létrehozták a Birodalmi Kamarai Bíróságot (Reichskammergericht) és bevezették a birodalmi adót. Ennél is jelentősebb döntés született arról, hogy a birodalmi gyűlés mint tanácskozó testület jóval nagyobb hatalmat kap. 1663-tól állandó jelleggel a bajorországi Regensburgban ülésezett, s lényegében a követek tanácskozásaként működött: „Az összes birodalmi tartomány elküldte saját követeit és megbízottjait nemcsak a Reichstagba, hanem egymáshoz is. A birodalom határozta meg a világukat. A 18. században már csak néhány nagyobb fejedelemség tartott fenn képviselőket a külföldi udvarokban.”[43] Az a legkorábbi feljegyzésekből is világosan kitűnik, hogy Bécs meghatározó diplomáciai főváros volt, ahová a Német-római Császárság egész területéről és jóval azon túlról is érkeztek delegáltak. A legkorábban kiadott éves állami kézikönyvben olyan eltérő rangú diplomaták – pápai nuncius, követ, küldött, rezidens, megbízott, képviselő és ügynök – szerepelnek, akik közel kétszáz államot és országrészt képviseltek. Az idegen nemzetek diplomatái között helyet kapott Velence, Hollandia, Anglia, Dánia és Svédország követe, míg a többiek nagyrészt a birodalom különböző részeiből érkeztek. A kisebb államokat gyakran egy-egy közös megbízott képviselte.[44]

A Német-római Császárság 1806-os megszűnése után Bécset hivatalosan az Osztrák Birodalom fővárosának és császári székhelyének (K.K. Haupt- und Residenzstadt) nyilvánították. Dánia, Franciaország, Nagy-Britannia, Portugália, Oroszország, a Szicíliai Királyság, Spanyolország, Svédország, az Oszmán Birodalom és a Vatikán is saját külképviseletet vagy követséget működtetett a városban. A német tartományok között jelen volt többek közt Bajorország, Hannover, Hessen-Kassel, Hessen-Darmstadt, Poroszország, Szászország, Szász–Gotha és Württemberg képviselete.[45]

•

Noha a Német-római Császárság sose volt különösebben bürokratikus vagy központosított szervezet, igazgatási és jogi kapacitása az évszázadok során folyamatosan fejlődött. A birodalmi gyűlés inkább tárgyaló testületként, mint törvényhozó szervként működött. Tagjai 1489-től a birodalmi tartományok voltak, és maga a Reichstag három házra oszlott: a választófejedelmek tanácsára (Kürfurstenkollegium), a hercegek házára (Reichsfürstenrat) és a szabad császári városok tanácsára (Reichstädtekollegium). A politikai személyiségek közül a legfontosabbak a választófejedelmek voltak, akik a császárválasztó elektori kollégiumot alkották. A választófejedelmek közül hárman – a mainzi, a trieri és a kölni érsek – az egyházat képviselték, négyen pedig – a cseh király, a rajna–pfalzi palotagróf, a szász herceg és a brandenburgi őrgróf – világi hatalmat személyesítettek meg; hozzájuk csatlakozott később a bajor és a hannoveri választófejedelem is. 1663 előtt a Reichstag 34 különböző városban ülésezett, mielőtt állandó otthonra lelt volna Regensburgban. A Birodalmi Kamarai Bíróság először Frankfurtban, majd több más német városban működött, míg végül a hesseni Wetzlarban kapott helyet. A Német-római Császárság két legfelsőbb bírósági intézményének egyikeként a birodalom egész területéről érkező ügyekről születtek itt ítéletek.

Bécs akkor vált a császárság fontos közigazgatási központjává, amikor I. Miksa 1496-ban felállította a városban a Birodalmi Udvari Tanácsot (Reichshofrat). Ez volt a császárság második legfőbb igazságszolgáltatási intézménye, amely sokak szerint a Birodalmi Kamarai Bírósággal vetélkedett. Többnyire párhuzamos hatáskörökkel rendelkezett wetzlari riválisával, ám bizonyos ügyekben kizárólagos joghatóság illette meg, beleértve a feudális ügyeket, a büntetőügyeket és a császári kormányzat ügyeit.[46]

1559-től kezdve a Birodalmi Udvari Kancellária (Reichshofkanzlei) lett a Német-római Császárság legfontosabb közigazgatási szerve. Funkciója a különböző uralkodók alatt hol erősödött, hol gyengült, attól függően, hogy a hazai Habsburg-udvar és a birodalom számára betöltött szerepkörökben milyen párhuzamos feladatokat vett át és veszített el. Elméletileg a kancellária a mainzi választófejedelem égisze alatt működött, aki a főkancellár (Erzkanzler) címet viselte, s a Német-római Birodalom legfőbb méltósága volt. A gyakorlatban a kancellária mindennapos vezetői feladatait a bécsi császári alkancellár látta el. Ebből a címből származik a mai kancellári cím, amelyet mind Ausztria, mind Németország kormányfői használnak.

A Birodalmi Udvari Kancellária adminisztratív feladatait egy alig 30 fős személyzet végezte. A kancelláriát a 17. században a császári titkár, az alsó-ausztriai udvari titkár, egy latin nyelvű titkár, egy adóbecslő, három jegyző, egy jegyzőkönyvvezető, 14 német nyelvű írnok, 4 latin nyelvű írnok és két kancellári szolga alkotta.[47] A személyzet létszáma idővel növekedett, és a 18. század elejére a Hofburg kétszintes kancelláriaszárnya túl szűkösnek bizonyult. Ezért hamarosan megszülettek a tervek egy új, magasabb, nagyobb és pompásabb épületre, amely a főkancellár és a Habsburg-udvar legmagasabb rangú méltósága, a főudvarmester otthonául szolgált volna.[48]

A Reichskanzeleitrakt tervezése és építése 1723-ban kezdődött Johann Lucas von Hildebrandt (1668–1745) udvari építész vezetésével, ám a munkát 1730-ban az ő legfőbb riválisa, Joseph Emanuel Fischer von Erlach (1693–1742) fejezte be. Utóbbi lebonttatta a szárnynak a Hildebrandt által épp csak befejezett új homlokzatát, s egy másikat épített a helyére. Az ötemeletes barokk épület homlokzatán három kiugró féloszlop (pilaszter) található, míg a két szélén álló kapualjon a Herkules küzdelmeit ábrázoló túlméretezett szobrok Lorenzo Mattielli munkáját dicsérik. A két trombitáló angyal VI. Károly[49] címerét öleli körbe, melynek közepén balra Ausztria színei, jobbra pedig Kasztília tornya kapott helyet, kifejezve az uralkodó igényét a spanyol királyi trónra.

Miközben a szárny díszes külseje a császár fenségét hirdette, az épület a benne működő birodalmi intézmények rangját is szolgálta, s kifejezetten a modern közigazgatás elvárásait kielégítő helyiségeket biztosított, helyet szorítva a kancellária irodáinak, valamint levéltárának és iktatószobájának is.

A Hofburg palota 18. századi alaprajza szerint a kancelláriaszárny földszintjén a kocsiistállók és a cselédek szállásai kaptak helyet. Az első emeletre a kancellária irodái és az iktatóhivatal került; a második emeleten (a főemeleten) a birodalmi alkancellár lakott, akinek közvetlen összeköttetése volt a palota másik oldalán lévő császári dísztermekkel; a harmadik emeleten az alkancellár további termeit helyezték el; a negyedik emeleten pedig a császári háztartás női tagjainak egyéni lakrészeit alakították ki.[50]

•

A Német-római Birodalom hűbéri rendszer volt, amely megkövetelte a személyes hűséget a hűbérúr iránt, egészen a császárig. Ez a társadalmi és gazdasági hierarchia a késő ókorban alakult ki, és meghatározta a relatív hatalmi viszonyokat és a törvényes jogokat. A császártól lefelé kölcsönös alku érvényesült: a hűbérúr „oltalmat és védelmet” kínált, amiért cserébe a hűbéres „támogatással és tanácsadással” tartozott. A császár, mint a rangsor legfelső fokán álló hűbérúr, a személyes hűségért, anyagi támogatásért és katonai szolgálatért hűbérbirtokokat – örökíthető javakat, jogokat és címeket – adományozott. A koronás vazallus királyok, hercegek és más főurak cserébe feudális jogokat osztottak szét saját vazallusaik között, egészen a nemesség különböző szintjeitől a vidéki lakosság széles tömegeiig, amelyek gyakran teljesen elszegényedtek, s rendkívül csekély jogokkal rendelkeztek.

A középkori hatalmi viszonyok alapját a jelképes gesztusok és a rituálék képezték, s a hűbéresektől elvárták, hogy részt vegyenek az alattvalói behódolás aktusában, továbbá hűségesküt tegyenek a hűbéruruknak az e célra rendezett szertartáson. A vazallus egy szimbolikus aktus keretében letérdelt a hűbérura előtt, majd összekulcsolt két kezét annak kezei közé helyezve hűséget esküdött a szent Bibliára vagy egy keresztény ereklyére. Az efféle szertartásokon való részvétel még a 17. században is nagy jelentőségű volt, amikor az uralkodó helyett hivatalos képviselői látogattak el a császári udvarba. Erről tanúskodnak a szász-weimari küldöttség bécsi diplomáciai látogatásáról szóló beszámolók 1660-ból. Az I. Lipót császári trónra lépése után útra kelő négytagú delegáció titkára a 27 éves Johann Sebastian Müller (1633–1708) volt, akit azzal bíztak meg, hogy jelentéseket küldjön vissza a helyi uralkodó hercegnek. A küldöttség három hónapos missziója során részt vett a commendatio („dicsőítés”) szertartásán, amely hivatalosan is megerősítette a Wettin-ház hűbéri jogait, illetve a herceg császár iránti hűségének elismerését. A dinasztia a mai Szászország, Szász-Anhalt és Türingia területeit uralta, és napjainkban az ő leszármazottaikból kerülnek ki Nagy-Britannia és Belgium uralkodói.

Müller Diariumában[51] a legnagyobb hangsúlyt maga a dicsőítési szertartás kapja, amelynek menetét aprólékos részletességgel rögzítették, s amely jól tükrözi a reprezentációs aktus fontosságát, mellyel a császár hatalommal és legitimitással ruházta fel az uralkodókat, vagy épp megerősítette őket benne. A küldöttségről szóló beszámoló Bécs városára, annak nevezetességeire és lakóira, köztük a zsidó lakosságra is kiterjed. William Crowne korábbi, Bécsről szóló angol diplomáciai beszámolójához[52] hasonlóan Müller is különös figyelmet szentel a városfalakon kívül, a Duna túlsó partján elterülő gettónak, ahol lehetősége volt megfigyelni a zsinagógában zajló szertartásokat és a zsidók vallásgyakorlatát.[53] Alig egy évtizeddel később I. Lipót száműzte Bécsből a zsidó lakosságot; ezután a kiürített gettó területét Leopoldstadtra keresztelték át.

Ceremoniális szerepe mellett a császári udvar fontos jogi funkciókat is betöltött az arisztokratikus öröklési rend vitás kérdéseiben, például ha egy helyi uralkodó törvényes örökös nélkül halt meg. Az ilyen horderejű ügyekben a birodalom távoli szegleteiből küldött követek Bécsben kísérelték meg rendezni a helyzetet. Pontosan ez történt a 17. század végén a Lübeck és Hamburg között fekvő aprócska fejedelemség, Szász-Lauenburg hercegének halála után. Bár a hercegség mindössze 72 négyzetkilométeren terült el, s csak négy város, 27 birtok és szűk 30 ezer lakos tartozott hozzá, a cím megszerzésére érdemes volt pályázni. Anhalt-Dessau hercege, aki egy még kisebb, alig 44 négyzetkilométeres területen uralkodott, amely nyolc várost, száz falut, valamint szintén 30 ezer főnél kevesebb lakost foglalt magába, úgy vélte, hogy őt illeti meg a hercegség trónja. A befolyásos dániai, brandenburgi és szászországi szomszédok konkurenciája ellenére diplomáciai offenzívát indított, megcélozva az udvari tanácsot és a császár tanácsadóit, mert bízott a bécsi udvarral való jó viszonyban. Az érintett kérdések rendkívül összetettek voltak, kiterjedtek a birodalmi jog és a nemzetközi kapcsolatok formális megfontolásaira, valamint a Német-római Császárság bonyolult patrónusi kapcsolataira és belpolitikájára. Bécsben is diplomáciai megoldásra törekedtek, hogy elkerüljék a birodalom északi részén esetlegesen kialakuló zavargásokat.

Kis állam lévén, Anhalt-Dessau hagyományosan egy bécsi megbízottra támaszkodott – aki gyakorta alacsonyabb rangú képviselő volt –, szemben az elkötelezettebb, ugyanakkor jóval költségesebb diplomáciai jelenlétet felvonultató nagyobb államokkal. Ez alkalommal Bernhard Georg Andermüller (1644–1717), egy tapasztalt, 55 éves hivatalnok képviselte a hercegség érdekeit, akinek megbízatása négy évre szólt. A korszak diplomáciai gyakorlatához képest szokatlan részletességgel 242 jelentést írtak az üggyel kapcsolatban, amelyeket ma Szász-Anhalt tartományi levéltára őriz. Kartográfusi képességeit is megvillantva, Andermüller elkészítette Bécs madártávlatú térképének remekművét. Sok elődjéhez és utódjához hasonlóan ő is nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy minél pontosabb képet kapjunk a város történelméről.

Magánéletéről, Bécsben töltött idejéről keveset tudunk. A hercegség rezidens képviselőjénél lakott, és protestánsként a dán, a holland és a svéd diplomáciai képviseletek által fenntartott református kápolnákba járt istentiszteletre. Feljegyzéseiből az derül ki, hogy idejének java részében megpróbált találkozókat szervezni a birodalom hivatalos és informális jogi-politikai hatalmi struktúráinak befolyásos döntéshozóival. Megjegyzi továbbá, hogy rendszeres anyagi kihívást jelentett neki a szállás bérleti díjának fedezése, a saját hintó és lovak fontos státusszimbólumának fenntartása, az adók befizetése, valamint a kenőpénzek felajánlása. Mindezt még nehezebbé tette, hogy a fizetések szabálytalan időközönként érkeztek, néha éveket késtek – ha egyáltalán eljutottak hozzá.

Erőfeszítései ellenére Andermüllernek nem sikerült kielégítő megoldást találnia az anhalt-dessaui igények érvényesítésére, és a hercegség 1716-ban György Lajos hannoveri választófejedelemre szállt, aki 1714 óta I. György néven Nagy-Britanniában is uralkodott.

Szász-Lauenburg 1804-ben a napóleoni Franciaországhoz került. Majd Poroszország, Svédország és 1810-ben ismét a Francia Császárság kaparintotta meg, mielőtt 1815-ben Dánia birtoka lett. Végül ötven évvel később, az 1864–65-ös porosz–osztrák–dán háború után visszatért a Porosz Királysághoz, s a mai napig Schleswig-Holstein német tartomány részét képezi.

•

A Bécsről szóló egyik legkorábbi részletes beszámolót Evlija Cselebinek (1611–1682?) köszönhetjük, aki az 1664–65-ben a városba látogató oszmán diplomáciai küldöttséggel utazott. Evlija a török követ, Kara Mehmed pasa által vezetett háromszáz fős delegáció tagjaként érkezett Bécsbe. Részletes megfigyelései és leírásai tízkötetes útikönyve, a Szejáhatnáme („Utazások könyve”) részét képezik, amely az Oszmán Birodalomban és a szomszédos régiókban tett, negyven évet felölelő felfedezéseit és utazásait örökíti meg. Az osztrák császárvárosról – ahol kilenc hónapig tartózkodott – olyan „elragadó és szemléletes” portrét festett, hogy annak különleges helye van Bécs krónikás könyveiben.[54]

Úti beszámolójának hetedik kötetében az oszmánok által „Arany Almaként” ismert Bécsben átélt tapasztalatait részletezi. A városról szóló beszámolója bővelkedik a 136 évvel korábbi első török ostromra való utalásokban. Leírja például a küldöttség látogatását a Neugebäude várban, amely azon a helyen épült, ahol a szultán sátrát felverték.

Miközben kötelességéből fakadóan részletesen dokumentálta a diplomáciai misszió előrehaladását – beleértve a követ és az osztrák udvar közötti protokolláris vitákat –, vitathatatlanul jobban érdekelte Bécs építészete, templomai és tornyai. Leírásai rendkívül színesek, ha nem is kifejezetten kreatívak. Bernhard Lewis, az iszlám és Európa kapcsolatának elismert történésze szerint Evlija „valóban nagy utazó volt, ám sajnos nagy mesélő is. Olvasói elől sem titkolja, hogy célja inkább a szórakoztatás, mint a tájékoztatás, és ha egy történetet szórakoztatónak talált, nem sokat számított annak igazságtartalma.” Azokat a hangokat, melyek szerint nem is járt a városban, cáfolja „egy korabeli dokumentum, amely igazolja Evlija bécsi jelenlétét. Az általa elmondottak többsége első kézből származó megfigyelésre utal, bár stílusa és előadásmódja nem mindig tekinthető komolynak.”[55]

Evlija különösen lenyűgözőnek találta a Szent István-székesegyházat: „Ennek a remek templomnak négy óratornya van, minden sarkán egy-egy. Három közülük kicsi. De a magas torony, amely a jobb oldali ajtó mellett áll, páratlanul széles. Ha a világ összes építészei mind összegyűlnének, sem tudnának ilyen követ találni. Noha úgy tetszik, a torony fekete kőből van, valójában egy gipszhez hasonlatos mesterséges anyagból készült. Nagyon közelről megvizsgáltam, s nem láttam, hol illeszkednek egymáshoz az építőkövek. E harangtorony belsejében huszonhét emelet van, és ezer szerzetes lakik benne.”[56] A katedrális orgonáját így jellemzi: „félelmetes, májfájdító hangot ad, mint az Antikrisztus hangja, amelytől az ember haja égnek áll”.[57]

Evlija élénk képet fest a bécsi életről és annak szereplőiről. A legrészletesebb leírást Lipót császárról adja, aki nem a vonzó megjelenéséről volt híres: „Szinte kétkedésre adhat okot, hogy Allah valóban embert akart-e teremteni benne […], az arca hosszú és hegyes, mint egy rókának, fülei akkorák, mint egy gyermekpapucs, orra pedig vörös, mint egy éretlen szőlőszem, s akkora, mint egy padlizsán […], széles orrlikaiból, amelyek mindegyikébe egyszerre három ujját is bele tudná dugni, oly hosszú szőrszálak csüngenek, mint egy harmincéves kardforgató bajusza, melyek kusza csomókban gubancolódnak össze a felső ajkán lévő szőrzettel és fülig érő fekete pofaszakállával. Ajkai duzzadtak, akár egy tevéé, s a szájába egyszerre egy egész vekni kenyér is beleférne. A fogai is oly nagyok és fehérek, akár egy tevének. Valahányszor megszólal, szája és teveajkai közül spriccel és fröcsög a nyál, mintha okádna.”[58]

Bár tagadhatatlanul sok művészi szabadság és túlzás volt a leírásban, az igaz, hogy Lipót örökölte a prognatizmus Habsburg-vonását, vagyis a kiugró alsó állkapcsot, amelyet még a korabeli pénzérméken is megörökítettek. Ám Lipót más okokból is kiérdemelte Evlija figyelmét, például azzal, ahogyan ő és a bécsi férfiak általában a nőkkel bántak. Ezt a török utazó az alábbi módon mutatja be és magyarázza: „Láttam egy egészen bámulatos dolgot ebben az országban. Ha a császár az utcán egy nővel találkozik […], udvarias testtartást vesz föl. A nő köszönti a császárt, aki leveszi kalapját a fejéről, így mutatva ki tiszteletét a hölgy iránt […]. Mindez valóban rendkívüli látvány. Ebben az országban és általában a hitetlenek országaiban a nőké a legfőbb szó. Megbecsülésük és tiszteletük a Szűz Mária iránti szeretetből adódik.”[59]

Beszámolója szerint Evliját a Bécsben az idő tájt gyakorolt fejlett orvostudomány, a mechanikus és óraműves eszközök elterjedtsége, valamint a német és a perzsa nyelv közötti valós és vélt hasonlóságok is lenyűgözték. Kimaradtak ugyanakkor a látogatásról szóló nyilvános beszámolókból – amelyre alig két évtizeddel a császárváros második török ostroma előtt került sor – a Bécs védelméről gyűjtött hírszerzési információk, ideértve a tekintélyes városfalakról, bástyákról és vizesárkokról készített részletes feljegyzéseket is.[60]

Nem tudni, hogy kellő alapossággal tanulmányozták-e Bécs védelmének leírását, ám annyi bizonyos, hogy ez nem tántorította el IV. Mehmed szultánt, aki 1683. február 20-án virágnyelven üzent hadat a császárnak, a Habsburgok nagyságával vetekedő világi és szellemi hatalmat tulajdonítva magának:

Mahomet, uralkodók fia, a nagyhírű és dicső Allahnak gyermeke, a törökök császára, Görögország, Makedónia, Szamária és a Szentföld királya, Nagy- és Kis-Egyiptom uralkodója, a földkerekség minden lakójának és a földi Paradicsomnak királya, Mohamed engedelmes fejedelme és fia, Magyarország városainak őrizője, Istenetek sírboltjának birtokosa, a világ összes császárainak ura kelettől nyugatig, a királyok királya, az élet fájának ura […], a keresztények nagy üldözője, a virágzó világ öröme, a megfeszített Isten parancsolója és őrizője, a pogányok sokaságának fejedelme.[61]

Bécs elfoglalása az Oszmán Birodalom régi célja volt, amelyet már 1529-ben is sikertelenül kísérelt meg. A császárváros elestével megszűnt volna a török terjeszkedés legfőbb akadálya, s szabaddá váltak volna a Németországba vezető utak, a stratégiai fontosságú kereskedelmi útvonalak pedig oszmán ellenőrzés alá kerültek volna. Nyilatkozatában IV. Mehmed világossá tette, hogy a háború célja a pusztítás és az egyeduralom megszerzése:

Mert ezennel kinyilvánítom nektek, hogy uratokká teszem magam, üldözni foglak titeket napkelettől napnyugatig, és kiterjesztem hatalmamat a földek végezetéig, és mindenütt az én hatalmamat találjátok majd nagy károtokra. Biztosítalak benneteket, hogy érezni fogjátok hatalmam súlyát; s miután minden reményeteket és bizodalmatokat néhány város és vár erejébe helyeztétek, parancsba adtam, hogy ezek leromboltassanak, s lovaim patkói tapossanak el mindent, ami szemeteknek kedves, egyetlen fejet sem hagyva embereitek nyakán, nehogy barátságot köthessetek velem, és nem kímélve egyetlen várat sem, amelyben bízhatnátok. Mert elhatároztam, hogy késlekedés nélkül megnyomorítalak titeket és a ti népeteket, s kívánságom szerint igámba hajtom a német birodalmat, ahol örökül hagyom rettentő kardom emlékét, hogy mindenki tanúja lehessen annak, hogy hitemet kiterjesztem országaitokra, és üldözőbe veszem megfeszített Isteneteket, akinek haragjától egy pillanatra sem riadok vissza, sem attól, hogy segítségetekre sietve megszabadít benneteket a kezemtől. Szent papjaitokat mind egy szálig kiirtom, asszonyaitok melleit pedig a kutyák és más fenevadak elé vetem.

Jól teszitek tehát, ha elhagyjátok hiteteket, különben megparancsolom, hogy a tűz emésszen el benneteket. Elég ennyit mondanom nektek, s ha kellő értelemmel bírtok, megértitek szavaimat.[62]

Miután a gigászi méretű oszmán haderő mozgósításától a Habsburg-területek megszállásáig csaknem tizenöt hónap telt el, Bécsnek is volt elegendő ideje arra, hogy összegyűjthesse szövetségeseit és támogatóit. I. Lipót megegyezett III. (Sobieski) János lengyel királlyal, hogy támadás esetén kölcsönösen egymás segítségére sietnek. Eközben a Német-római Birodalom teljes területén katonai támogatást kértek, XI. Ince pápa pedig felszólította a keresztény fejedelmeket, hogy fogjanak össze Bécs védelmére. A szentatya később kulcsszerepet játszott abban, hogy az oszmán fenyegetéssel szemben létrejöjjön a Szent Liga, mely a Pápai Államot, a Német-római Birodalmat, a Lengyel–Litván Uniót és a Velencei Köztársaságot tömörítette.

Bécs ostroma 1683. július 14-én kezdődött, mikor bő 150 ezer török katona vette fel állását a város falai körül. I. Lipót és több tízezer bécsi még az ostrom kezdete előtt elmenekült a városból, ahol 15 ezer katona, kilencezer önkéntes védő és közel négyszáz ágyú maradt Ernst Rüdiger von Starhemberg gróf parancsnoksága alatt. Miután az osztrákok megerősítették a császárváros védelmének régebbi elemeit, s megtisztították a falak körüli vársíkot, a törökök számára nem maradt olyan védett pozíció, ahonnan megindíthatták volna a támadást. Ez késleltette Bécs elleni rohamukat, arra kényszerítve őket, hogy árkok és alagutak bonyolult hálózatát építsék ki, különösen a városfal déli szektorának szomszédságában, a Hofburg palota mellett.

Közben a Sobieski vezette felmentő sereg is közeledett a Duna északi oldalán, majd Tulln közelében átkelt a folyón, hogy a császári csapatokkal és a német államokból küldött egységekkel kiegészülve egy 80 ezer fős hadsereget alkosson. A koalíciós erők a Bécs fölött magasodó Kahlenberg stratégiai jelentőségű magaslatáról ereszkedtek alá. Miután a törököket a város felől visszaszorították, Sobieski elrendelte a történelem legnagyobb lovasrohamát, amelyben 18 ezer lovas katona, köztük háromezer lengyel szárnyashuszár vett részt. A roham átszakította az oszmán vonalakat, s Bécs védői a két hónapig tartó elkeseredett harcok után a városfal mentén csatlakoztak a támadáshoz, előrehozva a megszállók visszavonulását.

A diadalról szóló beszámolók rövidesen bejárták egész Európát, ezek közé sorolható az oxfordi Bodleian Könyvtárban őrzött röpirat is: „A lengyel király időközben a lehető leghatározottabban visszaverte az ellenséget, s megfutamította őket, hátrahagyva táboruk zsákmányát, amely a nagyvezír igen gazdag sátrából, címeréből, két lófarkas póznából, a törökök szokásos harci jelképéből, valamint a gyémántokkal kirakott zászlóból, továbbá a hadsereg fizetésére szánt kincsekből állt. Egyszóval az ellenség teljes hadi felszerelése a lengyelek birtokába került. Ami a többi sátrat, poggyászt, löveget, lőszert és a nyolcezer szekérre való élelmiszert illeti, azt a mi seregeink között osztották szét.”[63] A zsákmány jelentős részét ma a Bécsi Hadtörténeti Múzeumban őrzik, amely az oszmán tárgyak legnagyobb, Törökországon kívüli állandó kiállítású gyűjteményével rendelkezik. A kiemelkedő darabok között pazar sátrak és különböző méretű fegyverek találhatók, köztük díszes szekercék, tőrök és kardok, íjak és nyilak, gyöngyházberakásos puskák, ágyúk és egy zászló, melyen az Allah egyedüliségéről szóló hitvallás, a tauhid olvasható.

Az ostrom különös hatással volt Bécsre és annak kultúrájára, ami a mai napig él. Példának okáért idetartozik a város gazdag kávéházi hagyománya is (melynek alapjait a menekülő törökök által hátrahagyott kávébabok rakták le). A legenda szerint mindez a lengyel diplomata és nemes, Jerzy Franciszek Kulczyckinek volt köszönhető, aki – miután kivette részét az ostromgyűrű áttöréséből – török viseletben kelt át az oszmán vonalakon. Bécsbe visszatérve megerősítette, hogy közel a város felszabadítása, amire az ostromlott védők úgy döntöttek, folytatják a harcot. Bátorságáért a hálás polgárok egy házat ajándékoztak neki, III. (Sobieski) János király pedig nagy mennyiségű kávéval jutalmazta meg az elfoglalt török készletekből. Ebből nyitott egy kávéházat – Hof zur Blauen Flasche („Udvar a kék palackhoz”) néven – a Schlossergasslon álló székesegyház tőszomszédságában. Kulczycki emlékét egy szobor is őrzi a róla elnevezett bécsi Kolschitzkygassén.

Egy legenda szerint a ma kifli néven ismert péksütemény eredete szintén Bécs ostromáig nyúlik vissza. A város pékjei állítólag a győzelem emlékére félhold alakú, török zászlót formázó süteményeket kezdtek készíteni, amelyeket kipferlnek neveztek el.

Jóllehet Bécs 1683-ban visszaverte az ostromlók próbálkozását, a törökök elleni háború még 15 évig folytatódott. Az Orosz Birodalom is csatlakozott a Szent Ligához – ez volt az első alkalom, hogy részt vett egy európai hatalmi szövetségben –, s a Német-római Császársággal, a Lengyel–Litván Unióval és másokkal együtt több súlyos vereséget mért az oszmánokra a konfliktussorozat folyamán, mely Ausztriában „nagy török háború” néven vált ismertté. A döntő sikert az 1697-es zentai csata hozta meg, mikor a Savoyai Jenő herceg (1663–1736) által irányított sereg szétverte a török erőket, ami komoly oszmán területi veszteségekhez és a Habsburgok közép-európai uralmához vezetett. Ezzel vette kezdetét Jenő herceg fényes katonai és diplomáciai pályafutása, akinek lovas szobra ma a bécsi Hősök terén áll. A talapzat egyik oldalán olvasható felirat a „Három császár bölcs tanácsosának”, míg a másik oldalon lévő szöveg „Ausztria ellenségei dicső legyőzőjének” ajánlja az emlékművet.

•

Savoyai Jenő vitathatatlanul az osztrák történelem egyik legmeghatározóbb államférfija, diplomatája és hadvezére, aki barátai és ellenségei tiszteletét egyaránt kiérdemelte. Napóleon minden idők hét legnagyobb katonai lángelméje közé sorolta.[64]

Hat évtizeden át három német-római császár szolgálatában állt Bécs 1683-as ostromától kezdve – konfliktusok és diplomáciai csatározások során keresztül – egészen az 1730-as évekbeli lengyel örökösödési háborúig. Jenő herceg, akit francia hazájában (talán homoszexualitása miatt) eltanácsoltak a katonai pályától, a Habsburgok szolgálatába lépett, majd élete hátralévő részében nyugaton Franciaország, keleten pedig a törökök ellen harcolt.

Savoyai Jenő legemlékezetesebb eredménye a zentai csatához köthető, ahol megrendítő vereséget mért az oszmán seregre. E Vajdaságban aratott győzelme alapozta meg a karlócai (ma Sremski Karlovci, Szerbia) békeszerződést, amelynek nyomán Erdély, a Magyar Királyság hódoltsági területe, valamint Szlavónia és Horvátország a Habsburgok birtokába került. Nemzetközi hírnevét a spanyol örökösödési háborúban (1701–1714) öregbítette, ahol a brit John Churchill-lel, Marlborough hercegével közösen megnyerte a franciák elleni blenheimi (avagy második höchstädti) csatát. Ezután további sikereket könyvelhetett el a németalföldi és az észak-itáliai harcokban. Majd az osztrák–török háborúban (1716–1718) az oszmánokat Péterváradnál és Belgrádnál végérvényesen legyőző császári erők parancsnoka volt. Az osztrák győzelmet a pozsareváci békeszerződés koronázta meg, amely még több területet vont Bécs ellenőrzése alá, mely ettől fogva Szerbia, Észak-Bosznia, valamint a Temesvári Bánság és Olténia (Kis-Oláhország) felett is uralkodott.

Életének későbbi szakaszában Jenő herceg inkább a diplomáciára összpontosított, mintsem a harctérre. Osztrák Németalföld kormányzójaként 1725-ben ő írta alá a bécsi békét, amely a spanyol örökösödési háború lezárását követően közelebb hozta egymáshoz Ausztriát és Spanyolországot. Bécs lemondott a spanyol trónra vonatkozó igényéről, Madrid pedig garantálta a Pragmatica Sanctio betartását, ami előkészítette az utat Mária Terézia 15 évvel későbbi uralkodásához. Savoyai Jenő a Birodalmi Haditanács és a külpolitikát a császárral közösen meghatározó Titkos Tanács elnöke lett; ez idő alatt a kontinens udvaraiban tartózkodó Habsburg-követekkel folytatott terjedelmes levelezésekkel alakította a diplomáciai kapcsolatokat.[65]

Kiemelkedő hírneve évszázadokkal később is megmaradt, miközben nyári és téli rezidenciája Bécs két barokk ékköveként máig őrzi a hadvezér és diplomata emlékezetét. A Himmelpfortgassén található városi palotájának elkészítésében Johann Bernhard Fischer von Erlach és Johann Lukas von Hildebrandt egyaránt részt vett. A tizenkét árkádos barokk homlokzattal díszített épület pompás belső terekkel is rendelkezik, ideértve a különleges lépcsőházat, a kőből faragott szobrokat és a freskókat. Az épület jelenleg az osztrák pénzügyminisztériumnak ad otthont. A herceg leghíresebb rezidenciája a Belvedere volt, egy két palotából és gyönyörű barokk kertekből álló történelmi komplexum, közvetlenül a városfal túloldalán. Az Alsó- és a Felső-Belvederét Johann Lukas von Hildebrandt tervezte és építette 1712–1723 között. Európa egyik kiemelkedő barokk műemléke Bécs belvárosának többi részével együtt az UNESCO világörökségi listáján is szerepel. Káprázatos tükörtermével az Alsó-Belvedere Jenő herceg hétköznapi nyári rezidenciájaként szolgált, míg a Felső-Belvedere a presztízs és a látvány jegyében készült (a réztetejű épület a mai főváros középső része fölé emelkedő magaslaton helyezkedik el). Az említett épületeket úgy tervezték, hogy török sátrakra hasonlítsanak, utalva a herceg oszmánok felett aratott győzelmeire. A belső tér pazar pompáját emelik a sala terrena (kertre nyíló csarnok) boltozatát tartó Herkules-szobrok és a kétemeletes márványterem freskókkal díszített mennyezete.

Az Alsó- és Felső-Belvedere között kialakított kertek, amelyek önmagukban is barokk remekművek, Fischer von Erlach barokk temploma, a túlméretezett oldalsó oszlopairól felismerhető Karlskirche (Károly-templom) felé néznek. Savoyai Jenő élénk érdeklődést tanúsított a kertépítés és a természet iránt, azon belül is főleg a ritkaságok és a különlegességek nyűgözték le. XIV. Lajos királyé után övé volt a második legnagyobb állatkert Európában, ahol 43 emlős- és 67 madárfajt tartott, köztük számos akkortájt „ismeretlen” fajt. Emellett lelkes könyvgyűjtő is volt, s jó barátságot ápolt a kor leghíresebb nemzetközi íróival és gondolkodóival, például Gottfried Leibnizcel, Jean-Baptiste Rousseau-val és Charles-Louis Montesquieu-vel. Bő 15 ezernyi könyv, valamint több száz kézirat és nyomtatvány képezte világszínvonalú gyűjteményét, amelyről Rousseau