Hiron Ennes: The Works of Vermin

Copyright © 2025 by Hiron Ennes

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hiron Ennes: The Works of Vermin

TOR, Macmillan Publishing Group, LLC, New York, 2025

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 518 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót készítette: Deb JJ Lee és Esther S. Kim

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Friedrich Zoltán, Takács Zsolt

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: fantasy, horror

Allanának, akinek felbecsülhetetlen értékű kertészeti és botanikai tanácsait teljesen figyelmen kívül hagytam ebben a könyvben.

I.

Noha ezt a kézikönyvet a célból terveztük, hogy felkészítsük a kártevőirtót a terepen várható leggyakoribb veszélyekre, azt tanácsoljuk, az olvasó ezt ne tekintse tökéletes és végleges forrásnak. Helyette minden kiadásra gondoljon úgy, akár egy nagyobb organizmus életében bekövetkező kis vedlésre, mert a kártevők osztálya szüntelenül bővül, és sosem teljes.

– A Borisch kézikönyve a katoptrikai kártevőfajokhoz, 99. kiadás

A férfi szívéhez talán tényleg a bordái között vezet a legrövidebb út, ahogy azt a boncnokok mondják, ám az agyába a legrövidebb úton az orrán keresztül juthatunk el.

– Madame Fauniche

NYITÁNY

ATULIPÁNOK HALÁLOS ÁGYAKÉNT ismert Tiliard félig víz alá merülő fatönkként üli meg a folyó szurdokát. Pompás, hídszerű város, táblahegy, mely a víz ezüst nyelve fölött ásít, alját pedig több ezer gigászi gyökérgubanc szövi be. Messziről mintha számtalan torz lábon tántorogna, bizonytalanul, akár a délibáb, ám amikor az utazó közelebb ér – talán lovon vagy folyami hajón –, a város képe megszilárdul. A köd feltisztul, a vonagló gyökerek elernyednek, és a megkövesedett kérgen repedések nyílnak, amelyek függőleges völgyeket, valamint telihold alatt vörösen, újhold alatt fehéren pompázó vadvirágok sávjait fedik fel. Minden évszakban nagy takaróként vedlik le szirmaikat: egész rétek költöznek át a széllel a város legmagasabb tornyaitól a vízszint magasságában elektromosságot generáló kerekekig – az áramlatok a hold által okozott árapálynak megfelelően változnak. A költő, Fran Montresor szerint Tiliard egésze a holddal együtt lélegzik. Felpüffed és elsorvad és meghal és újra kisarjad, végtelenül, ahogy a Katoptrika folyó ábrándos mélysége és a belőle előmászó, rémálomszerű teremtmények.

Tiliard mohás sugárútjain villamosok zötyögnek, hotelek és harangtornyok nyúlnak az égre, alakjukat legalább annyira befolyásolja az őket fojtogató borostyán, mint az építész akarata. A város szívéből a pereméig csatornák kanyarognak egy óriás ujjlenyomataként – túlnyúlnak rajta, ködös zuhatagokként olvadnak le a táblahegy törzsén. Kávézók sorakoznak a csatornák partján, magas kalapot viselő, gyönyörű nők járőröznek közöttük. Itt-ott ficsúrok pengetik a lantjukat az elhaladó gondolákon, remélve, hogy az egyik nő kihúz a fejdíszéből egy hajtűt, és odadobja nekik. Ha az ifjú elkapja, a nő aznap este szeretkezik vele álmában. Ha nem, akkor a ficsúrt egy holdhónapon át impotencia és fájdalmas vizelés kínozza majd.

A kígyókként tekergő csatornák, a Misztérium utca hídjai és a Szálka sor hasadéka alatt a középváros gyárai pumpálják Tiliard vérét. Vonatok és felvonók nyikorognak az ősrégi alagutakban, az ionokkal teli növényi nedvtől csöpögő sínek mentén. Fölösleges esővíz szivárog keresztül a hajszálcsöveken a védtelen gyökértörzsekbe, le az alsóváros lelógó kiterjedésébe, ahol a halál élettel teli, a születés pedig komor esemény, ahol gengszterek és számkivetettek szövik a hálójukat, és ahol – harminc márkáért – az ember fogorvosa talán hajlandó az ellenfele agyába döfni a fúróját.

Míg a nagyobb gyökerek a zöldellő völgy falához rögzítik a várost, a kisebbek lekanyarognak a vízhez, és szerteágaznak, megszűrve a folyami hajók végtelen áramlatát. Aranyozott jachtok siklanak szúette csempészjárművek mellett, fenékhálós halászhajók robajlanak duzzadó hálókkal – halak nélkül, ám tele ősi ereklyével, amelyeket a folyó fenekéről kapartak fel. A dokkokon nyüzsögnek a patkányok, a munkások, a zsebtolvajok, a vigécek és a selyemfátyolba burkolózó hölgyek, akik a folyón lentebb álló villákba tartanak. Göcsörtös kezű révészek cigarettát sodornak, és lerohanják a járókelőket az elveszett szerelmekről és megnyert csatákról szóló meséikkel. Az egyik azt állítaná, hogy harminc évvel ezelőtt egy puccs során megbuktatott egy híres diktátort, a következő pedig azt, hogy ő maga volt az a diktátor, és mindketten csupán félig-meddig hazudnának.

A pollen és a rovarok felhőjében egy keskeny szállítóhajó letér az útjáról. Elválik a dokkoktól, és belép egy csempészalagút nyílásán egy szennyvízcsatornába, amelyet egy oldalsó kis gyökérbe faragtak. A motorja lekapcsol, és fodrozódás nélkül evezők csusszannak a mérgező folyóba, mintha fényből árnyékba, majd újra fényre haladnának. A jármű egy emésztőaknába sodródik, megáll, a pereméről pedig hajóhíd nyúlik elő.

Az avas sötétségben kirakodják és elhelyezik a zsákmányt: parfümöket, pigmenteket, porcelánokat, alkoholokat, egy zsákvászonba bugyolált tájképet, amelyről az eladója váltig állítja, hogy eredeti vant Wron. Egy borcsempész kóstolót kínálgat a portékájából – kibont egy üveg dagdruni konyakot egy késsel, amelyet még mindig a borász maradványai mocskolnak. Míg az édes szilva illata beborítja a dokkot – jól megérett a gyümölcs, melyet egy árva gyermek lába taposott péppé –, az utolsó csempészáru is leereszkedik a pallón.

Ő egy úriember, vagy egy tűrhető hamisítvány, amit csipkés kesztyűje és utazóköpenye ujja alól éppen csak kikandikáló mandzsettagombja is tanúsít. Csomagja nincs, csak három pengéje: egy antik szablya, amelyet ritkán használ, egy smaragdmarkolatú borotva, amelyet viszonylag rendszeresen használ, valamint egy hímzőtű, amelyet folyamatosan használ – vagy legalábbis így tűnt ezen az északra tartó úton, míg olyan összpontosítással döfködött egy négyszögletű batisztdarabot, hogy még a legderűsebb csempész zaklatásának is sikerült elejét vennie.

Senki sem vonja kérdőre a férfit (ahogy a kapitány mondja, ha megfizette a jegyet, hát megfizette), és senki sem követi, miközben felkanyarog a gyökér húsába faragott lejtőkön. Besurran a középváros keskeny sikátoraiba, és csupán egy fénybogárlámpással tartja kordában a zuzmós homályt. Gyárak dübörögnek körülötte, a fa, a rozsda és a mohától eltömődött szelepek beteges csomópontjai. Bűzös szél süvít a háta mögött.

Ismerős úton jár, tévedhetetlenül, tántoríthatatlanul, akár a feromonokat követő hangya. Egy népszerű áriát dúdol, ahogy a sikátorok között kanyarog, küldöncutakon, düledező bérházak és gőzölgő szennyvízcsatornák mellett, sosem lassítva, fel sem emelve a pillantását, amíg rá nem talál arra, amit keres.

Belép egy résnyi átjáróba, amely fuldoklik az indáktól, és eltorzítják a kidülledő fák. Átbújik a megolvasztott erezet alatt, az ordító szájakként szétnyújtott göcsörtökön, és egy használaton kívül helyezett gyár területére lép.

A hely csendes, ám a jelek szerint nemrég történt itt valami. Néhol lábnyomok látszanak, és két lepárlótartály között szétdúlták az indák függönyét. A férfi a padló közepére sétál, kalapját egy elromlott szállítószalagra hajítja, és felemeli a tekintetét.

Odafent acélháló kanyarodik. Csuklónyi vastag kábelek lógnak egymással párhuzamos sorokban a keresztgerendákról, egy hatalmas, hosszú testű teremtmény körvonalát burkolják be. Kampók kunkorodnak minden kábel végéből, amelyek valamiféle küzdelem során elkoptak, eltorzultak vagy letörtek. A padlón elnyűtt kábelek tekeregnek, az üres levegőbe vicsorogva.

A férfi a cipőjével megbök egy kampót, leveszi a kesztyűjét, aztán leguggol, hogy a kezébe fogja. Hallgatja maga körül az apró lábak csoszogását, a patkányok dallamos társalgását. A gyár falain túl valahol harangozni kezdenek, és felnyög a fém a megáradó szennyvíztől. A férfi, ismerős késztetéstől vezérelve, a hüvelykujjának nyomja a kampó hegyét. Vércsepp gördül végig a bőrén, amit a megnyugvás érzése követ. A férfi a sarkára ül, és felsóhajt.

Tudja, hogy nehéz lesz a kutatás ebben a szörnyűséges hangyabolyra hasonlító városban. Ám minden létező eszközt be fog vetni, akármennyi időbe telik is majd. Nem fog tétovázni. Máris bizonyította, hogy van olyan szívós, akár egy csótány.

A BORISCH & FIAI KÁRTEVŐIRTÓ VÁLLALAT BÁTOR FIAI ÉS LÁNYAI

GUY MOULÈNE EGY RITKA VÉLETLENNEK vagy a rosszkedvének köszönhetően ismét gyermektestben találta magát. Tízéves, a szemét bekötötték, és az a dolga, hogy egy színházlátogatót kísérjen az erkélyen elfoglalt helyére. A fülét betömték vattával, a cipője pedig túl nagy a lábára, de felismeri a lába alatti lejtős szőnyeget, és ha számolja a lépteit, bárkit el tud kísérni a színház bármelyik székéhez. Ahogy tapogatózva végighalad a soron, az idős asszony keze meglágyul az övében. Guy rájön, hogy a nő ujjai földigiliszták. Udvariasságból kiszedegeti őket az asszony tenyeréből. A színházlátogató ezután a gomblyukába tűz egy liliomot, amit ugyan nem lát, de érzi az illatát, majd megkezdődik a nyitány.

Guy megrándul a habszivacs matracán. Dúdolás tör fel a torkából, a könyöke pedig kiszabadul az álma fogságából, és oldalba löki a húgát. A lány felébred, a bátyja is felébred, és mindketten ugyanolyan panaszosan felnyögnek, ám a lány akarata – az állkapcsához hasonlóan – egy kicsivel erősebb a testvéréénél. Tyro visszaveszi a takarót, és összekuporodik a falnál, olyan szorosan beburkolózva, ahogy a légy teszi a pókselyemmel.

Miután legyőzte egy gyerek, és megérezte a reggeli nyirkosságot, Guy-nek nincs más választása, mint felkelni. Mezítlábas talpa harmatos nyomokat hagy maga után, ahogy átfurakszik a kicsi, viharvert lakáson, és előveszi az alsóegyenruháját a rácsos szekrényből. Felöltözik, megmosakszik, megborotválkozik, aztán fogja az álarcát és a sisakját. Egy pótborotvapenge végével kipiszkál a légzőkészüléke csövecskéjéből egy tegnapról megmaradt kis darabnyi idegmérget.

Guy munkaszerződése – az a vastag papírkupac, amelyet azóta nem látott, hogy évekkel ezelőtt rányomta a hüvelykujját – kártevőirtó munkakört rendel hozzá. Ezen ő kifejezetten jót derül, mivel hiába minden fertőtlenítőgáz, csapda és recés penge, a férgek látszólag sosem akarnak megdögleni. Látványosan szenvednek, ezernyi rágójukból sikoltoznak, a sörtéjüket borzolják, és csattogtatják az ollóikat, ám mindig visszajönnek. A kisebbek konyhaszekrényekben vagy kerti cserepekben vészelik át a mészárlást, míg a nagyobbak visszavonulnak a folyó mélyére, hogy lábadozzanak. Ám elkerülhetetlen módon – egy hét, egy hónap vagy egy évszázad múltán – visszatérnek.

Guy hálótársa, Dawn, jóval hajnal előtt ébred. Mire a nap felkel a talpuk alatt – zöld-fehér érmeként tükröződik vissza a Katoptrika folyóról –, Dawn már megolajozta a kártevők elleni szerhez való fecskendőjét, és kifényesítette a pengéjét. Piretringránátok sorakoznak az ablakuk keskeny peremén – gyatra tákolmányok, jóval elmaradnak az ipari minőségtől, és Guy szerint valószínűleg az 1509-es Nagy Szabadalomrablás idejében készülhettek. Ami korszerűség terén hiányzik az arzenáljukból, azt Dawn szinte természetfeletti gondossággal igyekszik pótolni. A férfi jelenlétében sosem tömődnek el a szórófejek, a gyújtózsinórok sosem alszanak ki, és a késével vágott alma látszólag képtelen megbarnulni. A növények jobban fejlődnek a közelében, ez a felfedezés pedig arra késztette a cég javasasszonyát, hogy gyógynövényeket ültessen – részben húsevőket – a bejárati ajtajuk ragacsos alsó rétegébe.

Míg Guy a tükör előtt görnyed, és megpróbálja összeszedni magát, Dawn kisimítja az újságot a kis asztalukon, és elidőzik egy felsővárosi merényletkísérlettel kapcsolatos hírnél. Mint mindig, a szeme sokat elárul, a szája azonban semmit sem mond. Gyümölcsként hullanak majd a fejek, de tudja, hogy azok csak a legérettebbek lesznek, nem azok, amelyek már elrothadtak.

– Hármas százados azt mondja, ma a Váratlan Vég gyökerén ereszkedünk le.

– Baljóslatú – feleli Guy. Feladja a harcot göndör hajával, és kirázza az öltözékét, miközben dúdolva elkergeti álma utolsó hangjait.

– A váratlan nem jelent végzeteset – nyugtatja a társa.

– De kellemeset sem feltétlenül. – Guy belelép a ruhájába, és letekeri az ujját. A szövet gumiként tapad hozzá, szívja a nyakát, a mellkasát és az alkarját övező adóstintahurkokat. A ruhát, amelyet vasvenyigével szőttek, és Tiliard szívéből bányászott, fás ötvözetekkel borítottak, egy egykori kártevőirtótól örökölte, aki sziréneket látott a Katoptrikán, és egy epekedő éjszakán úgy döntött, követi őket. Az úszás után csak a páncélja maradt meg belőle.

Dawn odanyújtja a kávé langyos, csészényi maradékát, amelyben muslica fuldoklik. Guy mindkettőt leküldi, felhúzza a bakancsát, beszíjazza a felsőkabátját, és felkap egy kén-fluoridos lövedékekkel teli töltényövet. A zajos reggeli folyamatokra immunis Tyro mélyen alszik tovább. Még a korai hűvös szellő sem kelti fel, habár a koromatkák hamarosan erről is gondoskodnak majd.

Guy és Dawn kisurran a Borisch & Fiai céges laktanyájának közlekedőfolyosójára. A hely szemölcsszerű gumókban lóg az Örömteli Gyógyulás Gyökeréről. Szél fütyül a folyó felszíne mentén, dalol az indák között, és meg-megrázza lábuk alatt a deszkákat. Egyikük sem rezzen össze: egész életüket úgy töltötték, hogy egyetlen lépésre jártak a hosszas zuhanás és rövid úszás kettősétől. A nyikorgó korlátba kapaszkodó Guy követi a társát a fő sugárút felé. Átugranak a tömör fára, és csatlakoznak az emberek áramlatához, elkanyarogva faragott kocsmák és kuplerájok mellett, elhagyva a nemesség száműzött fiainak fenntartott klubokat, illetve egy tavernát, amelynek a háziasszonya – megfelelő fizetség fejében – hajlandó jövendölni az ember vacsorájának maradékából.

Hármas százados az Örömteli Gyógyulás és a szomszédos gyökér találkozásánál várja őket a tartályaikkal. A nő egy háborús emlékmű környékén téblábol – az emlékművön könnyező angyalok sorakoznak, rajtuk az Összetört Paripa csatájában odaveszett emberek nevével. Cigaretta izzik bal műkarjának faujjai között.

– Ez csúnya lesz, fiúk – mondja, miközben egy kis angyalfigura elgyötört homlokán elnyomja a cigarettáját. – Moulène, ma semmi teszetoszaság! Ne felejtsd el, hogy a szórófej melyik végéből jön a méreg.

– Szerintem a hosszú lesz az – felelte Guy. – Belenézel, hogy jól mondom-e?

A nő felnevet, és a férfi felé pöccinti a cigarettáját. Az ártalmatlanul pattan neki Guy vasvenyigéjének.

– Hiszitek vagy sem, a jelentés szerint egy ló méretű döggel állunk szemben – közli velük a százados. – Lehet, hogy egy elszabadult raj az. Állítólag valaki jól látta a régi trafikosnál. Egy iránytű mutatójával kiszúrta a saját szemét.

– Hogy néz ki? – kérdezi Guy.

– A fickó szerint? – A nő elvigyorodik. – Neki már sehogy.

Hármas felvezeti őket az Örömteli Gyógyulásból elágazó keskeny gyalogjárók hálójára. Kanyargós, de ismerős utakon járnak, amelyeket Guy még a méhben ismert ki, ahogy az édesanyja felpüffedt lábon baktatott munkába, majd haza – ezeket aztán Guy már küldöncként sajátította el tökéletesen, miközben az anyja nyomdokaiba lépve, kezében csomagokkal vagy üzenetekkel, bejárta őket. Hármas nem ismeri ezeket a gyalogjárókat úgy, mint ők ketten Dawnnal, de inkább meghalna, mintsem hagyja, hogy egy alsóvárosi férfi mutassa neki az utat.

A Váratlan Vég Gyökere két nagyobb, vaskosabb nővére között lassan eléjük kanyarodik. Hajszálcsöves emésztőkből áll, és olyan a szaga is – az alsóváros légköre a rothadás és a rizotoxinok édes keveréke. A kis csapat hulladékledobók, dohos lakások és olyan hidak mellett halad el, melyeknek elég lenne egy mókus súlya, hogy leszakadjanak. Idővel elérnek a trafikos boltjához. Odabent gyanúsan törvénytelen üzlet folyik.

Hármas a hely mögötti, lepukkant sikátor felé fordítja a figyelmét. Fénybogarak rebbennek szét a közeledtére, megvilágítva egy keskeny, indás folyosót.

– Ideje fogadni, fiúk – mondja a nő. Megropogtatja faujjait, melyekről leválik néhány szálka. – Ma mivel kerülünk szembe? Szerintem kiméra százlábú lesz. Ocsmány egy rajzás lehet, ha valaki kiszúrta miatta a saját szemét.

– Örömdarazsak – veti fel reménykedve Guy. Nem kifejezetten kedveli a kimérákat, azokat az ingerlékeny dögöket, amelyek hallucinogén mérget spriccelnek a hátukon sorakozó sörtékből. (Mesziről, firkálta a Kézikönyve margójára, az illúziók ilyesztőek. Közelről inkáb szomorúak.)

– Kopogó szellemek – feleli Dawn, mint általában. Néhány havonta, a középváros sötétjében végzett megbízásaik során, a szeme sarkából lát egy-egy szellemet. Azt nem tudja, miknek a szellemeit, vagy legalábbis nem árulja el.

Hármas egy mohás csatornafedél fölé hajol. Kitapogatja a széleit, majd a karja szelepeinek szisszenésével kihúz egy ember méretű dugót. A bűzös levegőt egy karbantartóakna felbukkanása kíséri.

– Akármi is az, a háncsrészben fog fészkelni – jelenti ki Hármas. – Álarcot fel!

A csapata leereszkedik a nyomában, tompa puffanásokkal érkeznek le az alagútba. A napfény meggyengül, de nem tűnik el – barnán és aranyszínűen ragyog, ahol a fa elvékonyodik, követve a fenti csövek férges kavargását. A társaság végigkúszik növényi nedvektől eldugult járatokon és gombákkal teli lyukakon, mígnem az út egy gőzös kipárologtatókamrába nem fut. Gigantikus ventilátorok forognak a falon, akár valamiféle kifürkészhetetlen mechanizmus szüntelenül működő fogaskerekei. Bármi is lehetett az eredeti rendeltetésük, a bűz ellen semmit sem érnek.

Miközben Guy végigoson a ventilátoron átszűrődő fénypászmákon, hat váratlan véget tud összeszámolni csak ebben a teremben – hetet, ha kifejezetten kreatív kedvében van, és ezeken a szokatlan nevű gyökereken hasznos, ha az ember elképzeli az elképzelhetetlent is. Ezt a leckét a Borisch & Fiai akkor tanulta meg, amikor jó pár alkalmazottjuk bizarr halált halt az Öreg Kopó Álombeli Kergetőzésének Gyökerén.

Egy ideig a helyiség szélén haladnak, mígnem Hármas megáll, hogy megpiszkáljon egy rakás mérges gombát, felfedve egy sötét, kerek üreget, amely akkora, mint egy karbantartó-alagút. A nő leguggol, hogy kesztyűs kezével végigsimítsa a peremét, és rálel a rágók hagyta vágásokra meg a rovarürülék ezüstös holdudvarára. Elfintorodik a méretük és a fában lévő, összenőtt buborékok láttán, mintha a teremtmény elrágás helyett megfőzte volna a gyökeret. Amikor Hármas lerázza a kesztyűjéről az ürüléket, az álomszerű hurkokban torzítja el a fényt.

– Ezek nem hétköznapi termeszek – motyogja.

Guy gyomrát szorongás rántja össze.

– Forduljunk vissza?

– Persze, ha szeretnéd, hogy a kishúgod ma a koldusok vályújából egyen. – Hármas megfogja a zseblámpáját, és megrázza, hogy felkapcsolódjon. – Hé, tizedes, mi a dezertálás színe? A vörös? Jól festene a karodon lévő feketeség mellett, Moulène.

– Százados – szól rá komoran Dawn.

– Csak vicceltem. Nem kell úgy berzenkedni, katonafiú.

Hármas előreszegezett fúvókával kanyarodik az alagútba, Guy pedig utánakúszik. Víz lüktet a fülében, ahogy a gyökér közepe felé araszol, követve Hármas tartályának görnyedt körvonalát. Amikor kiszélesedik az alagút, Guy leugrik egy vasfelületre, és küszködni kezd a zseblámpájával. Kék szikrák világítják be a pompás, ősi háncsrészt.

A vízelvezető akna akkora, hogy a zseblámpák fénye nem éri el a másik végét – valóságos mérete csupán szövevényes gyalogjárói fémes visszatükröződéseiben sejlik fel. Guy két oldalán a Katoptrika vizének kettős oszlopa zubog – balra lefelé, lilán a szennytől, jobbra pedig frissen és ezüstösen, ám éppolyan mérgezően, amit a gyárakba és a laboratóriumokba szívnak fel olyan misztikus természeti törvények által, hogy a neves alkimista, Gilde Vernhardt szerint még Isten is megfeledkezett róluk.

Hármas megindul előre, nem tántorítja el az oldalt tátongó, fekete mélység. Guy szorosan követi, közben a fúvókáját markolja, és hunyorog. Nem lát a lefelé zubogó víz mögé, és akkor sem jár szerencsével, amikor a felfelé tartó áramlatra pillant. Odafentről fémes nyöszörgés érkezik – omladozó kőtömb szakad le a szennyel együtt, és döndül neki a korlátnak. A rög eltűnik az olajos víz fröccsenésében, ám a hang megmarad a levegőben, hidegen és élesen, amilyen a kés acélja.

Guy látóterének homályos peremén megremeg és szétnyílik a pára függönye. Valami sötét siklik el a férfi mellett – ő odafordul, de mielőtt még célozhatna a fúvókájával, Dawn lefelé döf ívelt pengéjével. Az acél behatol a két csáp közé, majd továbbcsúszik a húsba. Sörték emelkednek a teremtmény gerince mentén, izzó méregfelhőt bocsátva ki, Dawn azonban nem engedi. A fém átrepeszti a kitines szelvényeket, majd kiszabadul, aztán már egy százlábú két fele – mindegyik akkora, mint Guy lába – vonaglik tehetetlenül a gyalogjárón.

– Tüskés szarházi! – kurjantja Hármas. Megvizsgálja a lényt, aztán az egyik felét lerúgja a gyalogjáróról. Süvöltő zuhanását elnyomja a víz zubogása. – Kimérák. Tudtam! Te jó ég, mekkora! Ez lehetett az ivadékok szülője.

Guy a teremtmény megmaradt felére pillant, bár nehéz megvizsgálni, miközben az kiokádja magából megmaradt fénytorzító mérgét, és héjpáncélként magára ölti az illúzióit. A lény Tyro alakját vette fel – ágyneműben hempereg, és visít a nevetéstől, mint akkoriban, amikor még viccesnek találta a bátyja karikatúráit. Guy-nek belesajdul a szíve, ahogy Dawn a semmibe taszigálja a gyermeknek látszó dögöt.

– Kutassatok tovább! – mondja Hármas. – A fészek itt lesz valahol.

Guy elindul a gyalogjárón, lámpája fénye lugasráccsá szövi a lépcsősorok árnyait. A terem egyik ívelt végében makacs, sötét sávot talál – olyan körvonalat, amely nem mozdul a zseblámpája ragyogására sem. Guy hunyorít. Jó tizenkét lépéssel lentebb, az emésztő ködében repedés fut végig a fában. Erre ő óvatosan elővesz a töltényövéből egy gránátot, és ledobja. Az fitotrinfelhőként robban. A hasadék felduzzad, megnyikordul, és rovarhadat bocsát ki magából.

– Kifogástalan munka, Moulène! – Hármas jelenik meg mellette, nekidől a korlátnak, és megvizsgálja körülöttük a rozsdás gerendák hálóját. Guy, a csapat legkönnyebb tagja ráismer a nő számító pillantására. Megfeszül, amikor Hármas leguggol, és előhúzza az erszényéből a köteleit és karabinereit. – Na, rajta! – neveti, rácsattintva az egyik kapcsot Guy övére. – Aki kapja, marja.

***

AHOGY A HASADÉK FELÉ engedik Guy-t, és az ősrégi fém nyikorog a súlya alatt, ő egy régi bölcsességet ízlelget magában. Nem egészen tudja, honnan származhat ez a gyöngyszem, de gyanítja, hogy talán a Vrenecker által írt F-maximum közhelyekből.

– „Átkozott a szem, mely másra kalandoz” – énekli az arcmaszkjába.

– Tessék? – kiáltja le fentről Hármas.

– Állj! Itt!

Fém visít, Guy pedig zuttyan egyet lefelé, és rándulva megáll a hasadék előtt. Megmarkolja a köteleit, ellenőrzi, hogy mindegyik stabilan kapcsolódik-e a derekához, aztán könyékig belenyúl a fába. A korhadástól felpuhult repedést könnyű széthúzni – pár erőteljes mozdulat elég, hogy Guy elrántson az útból egy szálkásra tört tömböt, felfedve mögötte a fertőzött üreget. Ezt porfelhő és férgektől hemzsegő váladék követi.

Guy köhög, megrázza a legtöbb gondot okozó szűrőjét, majd a beugróba emeli a zseblámpáját. Az olyan széles, akár a lakása, és legalább tucatnyi ismerős faj csúszik-mászik benne. A legtöbb hétköznapi: a mindenütt előforduló Whittleston-termeszek, vékányi ördögkacsók, spórapermetező gyújtóegerek. Közöttük szaladgál pár kiméra százlábú, amelyek pszichotróp méregtől csöpögnek. Az invázió kétségkívül ocsmány, de nem annyira, hogy Guy miatta kiszúrja a saját szemét.

– Sajnálom, uraim – motyogja. Beállítja a kanüljein a fokozatokat (a százlábúak foszfátokat, az ördögkacsók szenteltvizet kapnak, meg egy kis neemolajat, babonából), és végighúzza a fúvókáját a rajzás fölött. Ahogy az alkímiai felhő elborítja az üreget, az áldozatai visítva a repedések felé iramodnak. Guy megállja, hogy megborzongjon. Négy éve van a szakmában, és még mindig összerándul az arca a kártevők szenvedésétől.

Kifejlett példányok, lárvák, növények, állatok, gombák, és ezek megszokott hibridjei – Guy semmit sem hagy érintetlenül. Borisch eir szereti beleordítani a laktanya növényi nedv által működtetett hangosbemondójába (általában éjszaka, és általában azután, hogy az íróasztalánál ivott pár pohárral a ’88-as dagdrunijából), hogy: „Az utolsó petéig! Apám egyetlen fia sem hagyja befejezetlenül a munkáját!”

Ahogy a raj megritkul, az üreg lassan alakot ölt a zseblámpa fényében, akár egy korhadó szilánkokkal és gombákkal teli jelenet. Guy a helyére teszi a fúvókát, majd hagyja, hogy előbb a gáz szétoszoljon, aztán becsusszan a beugróba. A csatornaróka- és ezüstös rovarürülék között rengeteg fészkelésre alkalmas alapanyagot talál: eldobott újságot, molyrágta szövetet, egy szent kis márványszobrát repedt arccal, karcosan, mintha megrágták volna. Úgy gondolja, a barlang egykor egy őrült próféta vagy egy Fojtógyökérről menekülő alak menedéke lehetett.

Árnyék suhan el a szeme előtt. Guy a barlang legtávolabbi fala felé fordul, és beállítja a fúvókáját, hogy eltakarítsa, akármi is maradt a rajból, de türelmet erőltet magára. A fal mozog – nem ezernyi rovar surrogásával, hanem egyidejű rángásokkal. Guy-nek elszorul a gyomra, amikor rájön, hogy nem számos apró mozdulatot lát, hanem egyetlen nagyot.

Egy külső váz szelvényei gördülnek el mellette, kezdetben lassan, akár a távozó vonatok ablaktalan kocsijai. Guy-nek szorít a mellkasa, a lábát pedig rögzíti a kötél, ekképp mered arra, ami egyre biztosabb, hogy az ő váratlan végét jelenti majd.

A százlábúszerű test kibomlik, lehetetlenül hosszan, lehetetlenül felfegyverezve. Tüskés láncolatban háti lemezek lazulnak fel, mindegyik elég nagy ahhoz, hogy elbújhasson mögötte egy harci mén. Felbukkan egy pár vastag láb, majd még egy, még egy és még egy. Minden felületen sörték tekeregnek, irizáló, hihetetlen szőnyegként, amely a lény farkának hegyétől a sötét, szem nélküli fejéig tart. Egy pontban hajlított csápjai megremegnek, miközben a teremtmény szelvényenként a férfi felé fordul.

Kinyílik a feje. Fekete hasíték jelenik meg középen, és hullámozva kitágul, ahogy rágók egyre táguló gyűrűje húzza szét. Nyálka csüng a szája szélén, ami egy fordított tölcsérre hasonlító, kerek torok űrjében végződik. Sípoló lélegzetre hasonlító dolog tör fel belőle, Guy pedig a Larbella nyitányának első tremolóját hallja benne.

Kiszakad a tüdejéből a lélegzet. A lába hirtelen mozgásba lendül, és a nyitott akna felé tántorog, közben felemeli a kártevőirtója fúvókáját, és reszkető kézzel nyitott állásba csavarja a kanülöket.

– Fel! – kiabálja túl a szennyvíz robajlását. – Fel, Hármas!

A teremtmény gombák szárai és törött porcelándarabok között kanyarogva követi. A tölcsérarc mélyéről hosszú nyelv bukkan elő – vagy legalábbis valami ahhoz hasonló, tüskés és csöpögő, és olyan vastag, mint Guy karja. Felé tekeredik, és ahogy kibomlik, a tövét mirigyek teszik csúszóssá – túl közel van, és túl tisztán látszik Guy elejtett zseblámpájának meg-megrebbenő fényében. Egy gránát puffan a vészcsövében, pont, amikor a sarka eléri a repedés peremét. A lágy korhadás megadja magát a súlya alatt, Guy pedig az ürességbe bukik. A fúvókája durran egyet, egy gránát pedig a teremtmény felé pörög, kénnel borítva be a beugrót.

A ködön sötét sáv csap keresztül. Valami megfeszül Guy halántékánál – a kötelénél, a gázálarca csövecskéjénél, a füle bőrénél. Fájdalom hasít az arcába, sípoló csengésként szalad végig az állába, a tarkójába, és úgy zeng, akár egy megpendített húr. Fertőtlenítőgázok árasztják el az álarcát, égetik az ajkát, a száját, összeszorított szemét.

Zuhanás közben a világ egy pillanatig nyugodt, fordított és súlytalan. Aztán Guy oldalra lendül, a háta pedig nekicsapódik valami keménynek. Vakon, megsüketülve gurul, majd megáll, és a fúvókája, a kése, valamiféle kapaszkodó után kap. Közben két rágó tekeredik köré, hogy ernyedten és tehetetlenül a száj egyenletes melegébe emelje.

Guy megpróbál felkiáltani, segítséget kérni. Szidni akarja a szörnyeteget, hogy sértéssel az ajkán haljon meg – ám erőtlen, iszonyodó nevetésnél többre nem képes. Az anyjának igaza volt. Egy csatornában fog meghalni. Ahogy az apja, csak egy hátába vágott szabóolló helyett egy rovar fogja szétharapni.

Tyro pedig… Szegény Tyro dühös lesz a temetésén. Amikor háromszor kimondják a hüvelykujjnevét, és a holdpapok beleborítják a testét – vagy legalábbis a darabokat, amelyeket megtalálnak belőle – a Katoptrikába, a húga ordítani, jajongani és rugdalózni fog. És amikor véget ér, amikor Guy csatlakozik a mérgező folyó fenekén elesett munkatársaihoz, akkor egy új alkalmazott megörökli a vasvenyigés ruháját, a húga pedig az adósságait.

Ez a kép ellenállásra készteti. Nem fogja hagyni, hogy Tyro tintától fekete karja legyen az utolsó gondolata. Nem fog belegondolni a jelölésekbe, amelyek a csuklójától indulnak majd, és elburjánzanak, miközben felnő, és új kölcsönöket vesz fel, hogy visszafizesse a legutóbbit, majd az azutánit és az azutánit, könyöktől vállig, nyaktól bokáig, amíg már le kell borotválni a haját, hogy legyen helye a többi tartozásának, rátérve az ajkára, a nyelvére, a szeme fehérjére, a lágy körömágyára…

Guy összeszorított szemmel, füle csengésétől siketen megfeszíti sajgó bordáit, és kipréseli magából a maradék lélegzetét. Feszeng, és odacsap, amikor valamiféle végtag beakad az álarca szíjai alá.

Egy kéz elkapja a csuklóját, a sisakja pedig irizáló gázfelhő kíséretében leválik a fejéről. Guy levegő után kap, kiköhögve a Borisch & Fiai Szabadalmaztatott Aeroszolos Készítményét, az érzékei pedig helyrebillennek. A mellkasát szorító rágók Dawn két karjává lágyulnak. Tyro adóstintája ártalmatlan, sraffozott gyalogjáróvá lapul. A teremtmény dallamos ciripelése elhalkul, ahogy Guy fülében lüktetni kezd a pulzusa.

– Beszélj hozzám, Guylag! – szólongatja Dawn.

– A picsába, Moulène! – Hármas bukkan fel Dawn válla fölött. – Meghaltál?

– Épp eléggé… halott vagyok – köhögi Guy. – Az az izé… nagy.

– Micsoda?

– Ti nem láttátok? – Guy habozik. – Nagyobb, mint egy ló. Több ló. Villamos.

– Cuki – motyogja Hármas. – Guylag már sárkányokat lát. Nézd meg a pupilláját, tizedes!

– De tény…

– Vérzik. – Dawn a fény felé fordítja Guy fülét. – Beütötte a fejét.

– Hát, akkor üsd meg újra – mondja Hármas. – Hátha helyre lehet rázni az agyát.

– Volt valami fullánkja – folytatja Guy. – A picsába, megszúrt vele! – Ösztönösen a füléhez rántja a kezét, de Hármas elkapja a koszos kesztyűjét.

– Hadd nézzem! – A nő fakeze a csuklójára szorul, míg a másik félresöpri a tincseit, és feltárja a sebet. – Hát, valami tényleg megszúrt. Valószínűleg egy kiméra. Nem csoda, hogy mindenféle szarságot hadoválsz össze.

– Nem kiméra – közli rekedten Guy.

– Akármi is az, most nincs ott. – Hármas előveszi a kulacsát, és a férfi füle fölött kihúzza belőle a dugót. – Ami minket illet, végeztünk a melóval. És csak akkor nem végeztünk, ha megnézzük újra. Nem akarjuk bemocskolni a Borisch makulátlan hírnevét, igaz? – Visszazárja az üveget. – Később majd összeöltjük.

– Százados – kezdi Dawn –, el kéne vinnünk a gyengélkedőre.

Guy megborzong. A szabályok szerint meg kell mutatnia a sérüléseit a száműzött állatorvosnak, aki a Borisch & Fiai üzemorvosaként dolgozik, de nem sok értelme lenne. A legtöbb szúrásra – ahogy a többi, munkával járó sérülésre – vagy nem kell kezelés, vagy semmilyen kezelés nem lesz jó. Úgy állapítják meg a prognózist, hogy dr. Nic becsukja a szemét, aztán egy festett játéktáblába hajítja a szikéjét.

– Elvihetjük – feleli sóhajtva Hármas –, ha jelentést akar tenni a balesetről. És a rengeteg szerződésszegésével…

– Nem – szakítja félbe Guy. – Nem lesz jelentés.

– Ez a beszéd! Na, szedd össze magad! – A nő talpra rángatja őt. – Minden rendben lesz. Sosem láttam, hogy egy kiméra megölt volna valakit. Úgy… egy órán belül legszívesebben meghalnál, de nem fogsz. Valószínűleg.

– Százados – mondja Dawn. Guy tarkójára teszi a kezét, és jól megszorítja, megtartva őt, mint egykor, amikor még küldöncökként dolgoztak, és a legkisebb botlás is a Katoptrikába küldhette volna őt.

– Őszintén szólva, odabent a BFSZAK a legrosszabb méreg – folytatja Hármas. – Locsold le őt slaggal, tizedes. Megszorongatom Nicet, hogy adjon egy kis nadragulyát. Dawn, ma este tartsd rajta a szemed! Hátha elkezd mindkét végén szivárogni, meg szellemekkel kommunikálni. Ne hagyd, hogy bármiféle látomás nyomába eredjen. Nem engedhetem, hogy lerohanjon egy hídról a halott anyját üldözve, ahogy Mattesonnal történt.

– Százados! – motyogja Dawn.

Guy szédeleg, a fülében lüktet a fájdalom.

– Jól vagyok – mondja rekedten.

– A gondjaidra bízom, katona. – A nő megmarkolja Dawn vállát, és kivillan az aranyfoga. – Próbáld megakadályozni, hogy kinyiffanjon. Ha nem sikerül, legalább ügyelj rá, hogy ne hagyjon maga után rendetlenséget.

A CSEND ÚRIEMBERE

ÁLLÍTÓLAG MINDEN JÓ TÖRTÉNET egy halottal kezdődik. Így szól a mondás, nem? Minden jó előadás halállal kezdődik, és házassággal ér véget. A nagy drámaíró, Aufhocker fogalmaz így – vagy legalábbis azok, akik magabiztosan különféle idézeteket tulajdonítanak neki, és a kettő között egyáltalán nem érdemes különbséget tenni.

Még senki sem halt meg, legalábbis Aster látóterében, habár ő alig lát tovább a műszempillái hegyénél. Az Igazságügyi Palatium széles, borostyánszínű ablakai üvegházként zárják magukba a párát, és a lakossági karzat dagadozik az emberektől. Hölgyek legyezik magukat páfrányfenyőlevelekkel, szétszórva feromonos parfümjüket, míg azok, akik velük tartottak, a párát törölgetik a színházi látcsövükről. Ahogy bíróság elé állítják a vádlottat, aki hevesen liheg az izzadságtól a nehéz csuklya alatt, a főmagisztrátus felemeli a kalapácsát, hogy megvakarja egyik csillogó májfoltját. Még a padló is verejtékezni kezdett, harmatcseppek szivárognak a BGS cég pecsétjének márványívéből. Valaki biztosan hőgutát fog kapni.

Aster egyedül fuldoklik egy szerencsétlen idegen kirakatperén, mert Elspeth ismét nyilvánosan cserben hagyta. Tiliard legjelentősebb mágnásai jöttek el megnézni ezt a jogi hercehurcát, amely biztosan ízléses kivégzésben ér majd véget, és amelyen várhatóan a babérkancellár arcképfestője (és jegyese) is meg fog jelenni. Aster viszont úgy véli, hogy pontosan ezért nem jött el. Elspeth gondosan ügyel rá, hogy fenntartsa hírhedt szeszélyességét. Egyetlen tűsarkúja sem hagyná el a taxit azelőtt, hogy figyelemeltereléssé ne alakítana valami fiút, vagy kabaréműsort ne kezdene egy közepesen jó zenekarral, esetleg díszfelvonulást ne szervezne a Rue Petúniára, nyomában pezsgőköddel. Végső soron zseniális hóbortossága az, ami megkoronázza a festményei ecsetvonásait – vagyis megkoronázná, ha egyáltalán egyet is befejezne.

Aster megfogadja, hogy a saját figyelemelterelésével fogja betölteni a helyet maga mellett, még ha azt a semmiből is kell majd kitalálnia. Elspeth őrjítően formás irháját kizárólag egy kihagyott kaland történetének nyila sértheti fel. Ha a ribanc bűntudatra nem is, irigységre legalább képes.

Sajnos a tárgyalás zavartalanul folyik. A magisztrátus foghegyről válaszol, a védelem nem létezik, a vádlott sorsa pedig olyan alaposan megpecsételődött, hogy az egyetlen vitatott pont a férfi kivégzésének módja. Előlép egy leomló, csilingelő gyöngyszemekkel kirakott ruhát viselő holdpap, és az elégetést javasolja. A BGS egyik ügyvédje a hagyományt hozza fel, és azt javasolja, hogy etessék meg a férfit a Palatium húsevő tulipánjaival. A közönség tapsolni kezd, amikor valaki közbeszól, és követeli, hogy a vádlottat öltöztessék jelmezbe, és színpadon kelljen megvívnia a bűnbocsánatért.

Maga az elítélt keveset szól, főleg, mert a Gyengéd Gárda túlbuzgó kapitánya már kivágta a nyelvét. A története nem nagy veszteség. Nem túl fantáziadús dologgal próbálkozott (egy hivatalos állami ebéd felszolgálói közé épült be), a választott fegyvere pedig klisés (héttöltényes ólompisztoly). Fegyverrel az egyik kezében, egy pezsgőspohárnyi búskobaki ásványvízzel a másikban odasétált a város legkiválóbb tábornokához, és két lövést adott le egyenesen a férfi szíve fölött lógó, harci díszként viselt medálokra. Nem hagyott sem kiáltványt, sem részletes tervet. A merénylő sorsán nem változtat, ha halva született forradalmár, vagy őrült, vagy a Tiliardi Kabinet egyik tagja által felfogadott orgyilkos. Azt egyedül a kísértetmarsall kedve befolyásolhatja.

Mint mindig, a marsall most is a bírói testület felett ül csontos fejdíszében, és döntőbíróhoz méltó szag árad belőle. Erős keverék, de Aster elég jól ismeri őt, hogy lássa, ahogy a felszín alatt áthalad rajta, majd kisugárzik belőle a megvetés. Még mindig sajognak a bordái, és Aster aligha hibáztathatja. Csak a múlt héten lőtték le.

A bírók egyeztetnek. A karzat megtelik sutyorgó hangokkal. Hivatalnokok járnak körbe, hogy újratöltsék a borospoharakat, és szivarokkal kínálják a nézőket. A marsall fintora azt sugallja, a kivégzés nem lesz gyors, a magisztrátus vigyora pedig azt, hogy nem lesz fájdalommentes. Aster úgy véli, feldarabolásra számíthatnak, ugyanakkor nincs hozzá szíve, hogy fogadjon a bukmékernél.

A nő felsóhajt, megfeszíti papucscipőjében az ujjait, és majdnem kiugrik a bőréből, amikor észreveszi, hogy a mellette álló üres székre csendben és hirtelen leül valaki.

A férfi számára idegen, sötét és sovány, hosszú arcát még hosszabbá teszi szép, de régi cilindere. Az öltözködési stílusa jó két évtizeddel lemaradt, ám valamiképpen ez csak kiemeli azt a fajta jóképű, nem egyértelmű kortalanságot, ami leginkább a harmincas éveik közepén járókat jellemzi. A mellényének hímzése rikító, a rapírja antik darab, a gomblyukban lévő kitűzője pedig két szétterpesztett papagájszárny, amely kirakatüvegnek csapódó madár benyomását kelti. A férfiból sugárzik valamiféle nyugtalanító és kellemetlenül jelen lévő – mintha egy eleven ember bukkanna fel egy szellem mellett.

Aster szorongva, de elégedetten odanyújtja a kesztyűjét. Amikor a férfi megfogja, a hüvelykujja megsimítja a nő hüvelykujját. Bájos, ám még így is példátlan baklövés.

– Asteritha Vost – mutatkozik be a nő, miközben hirtelen tudatára ébred a két melle közötti, megvakarhatatlan, izzadt foltnak.

– Mallory.

Aster végignéz a férfin, és úgy dönt, nem árulja el, hogy ismeri a nevét. Mallory vant Passand már jó pár hete a pletykafészkek derűjének tárgya, hiszen egy barátságos, de másokat kerülő, vidékről áttelepült alak. Nincs két azonos vélemény azzal kapcsolatban, miért vagy épp honnan jött a városba. Kedden különc művész, aki mecénást keres; csütörtökön trónfosztott herceg, aki azért jött, hogy szert tegyen az örökségére; szombaton vadász, akit valami hegyi falucskából szállítottak ide. Ma Aster úgy véli, egy tékozló fiú, aki felnőtt – védenc, akinek rejtélyes jóakarója váratlanul meghalt, és ezzel hirtelen felfoghatatlanul gazdaggá tette őt. Nincs jobb magyarázat a ferde mosolya és bombasztikus öltözéke közötti kontrasztra.

A férfi elengedi a kezét, Aster pedig beazonosítja a nyugtalansága forrását. A férfi nem visel parfümöt. Sugallatnyi nyoma sincs levendulának vagy bogárlevélnek – sem színtiszta illatoknak, sem olcsó másolatoknak. Furcsamód úgy tűnik, a férfi, akit Aster maga előtt lát, pontosan az, aki mellette ül.

– A mindenit – motyogja, remélve, hogy a saját parfümje elkendőzi a hangsúlyát.

– Parancsol? – A férfi odafordítja a fülét, amely fényes, és nem egészen fekete, de nem is egészen barna tincsei alatt rejtőzik.

– Azt mondtam, egy kicsit késve érkezett a tárgyalásra.

– Tudom – sóhajtja a férfi. – Viszont az ítélethirdetésről nem maradtam le.

Aster eltűnődik, vajon az Idegenforgalmi Hivatal által került-e ide, amely ragaszkodik hozzá, hogy a Palatium felé irányítsák a látogatókat (és mindig elfelejti megemlíteni, hogy az ember itt ugyanakkora eséllyel botlik kivégzőosztagba, mint felvonulásba). Talán a férfi politikai turista lehet, egy őrgróf vagy befektető, aki abban reménykedik, hogy az évszakváltással együtt nézheti végig a rendszerváltást. Biztosan tudja, hogy az elmúlt tizenhét évben a hozzá hasonlóknak mind csalódniuk kellett.

– Korábban akartam jönni – jegyzi meg Mallory, egy szakadást nyomkodva a kesztyűjén. – De idefelé úton elütött egy kocsi.

Asternek beletelik pár pillanatba, mire felfogja, mit mondott a férfi.

– Igazán?

– Tudja. Három kerék és egy torony. – Az idegen mosolya szélesebbre húzódik, ferdén, amilyen lénye többi része is. – Szerencsére a kerekek, nem a torony talált el.

– Nahát. – Aster szeme résnyire szűkül, és próbálja kibogozni a férfi szavaiból a hazugság szálát. Képtelen olvasni benne. Túl jellegtelen a szaga.

Harang kondul. A marsall elhessegeti a bírók raját, aztán egy közeli monstera levelén elnyomja a szivarját. Harmattól csillogó bakancsban előrelép, és kihirdeti az ítéletet: megfojtás, amit vonósnégyes kísér (a rezesbandához képest ez rendkívüli kegyelemnek számít). Végrehajtására röviddel az előétel felszolgálása előtt kerül majd sor.

A tömegen vidám zsongás lesz úrrá, amelyre nem hat a magisztrátus kalapácsa. Székek nyikorognak, ahogy néhány férfi feláll, hogy begyűjtse a fogadásuk nyereményét, míg a hivatalnokok még több borért iszkolnak. A marsall a fegyőre felé fordul, aki letérdel elé, és feltart egy pár fekete kesztyűt. A marsall, fejdísze felső állcsontja alatt kifejezéstelen arccal, felveszi őket a tálcáról. Számtalanszor elmondta Asternek, hogy nem szereti a nyakszorító vasat. Idegesítőnek találja a csavarok hangját.

– A marsall személyesen végzi ki minden merénylőjét? – kérdezi Mallory. Kisfiúsan csillan a szeme, ugyanúgy, ahogy szinte az összes fiatalemberé, amikor jól megnézhetik maguknak Tiliard legnagyszerűbb hősét, függetlenül attól, hogy csodálják vagy megvetik őt.

– Ha így lenne – dünnyögi Aster –, akkor alig lenne ideje másra.

Meglepi, milyen kellemesnek találja a férfi nevetését. Eltöpreng azon, Elspeth mit tenne ezután. Hogyan venne rá egy jóképű idegent, hogy meghívja valahová máshová? Hogyan ösztökélné arra, hogy a karját nyújtsa felé? Kétségkívül valami szabatos és könnyeden bájos módszert választana.

Aster rászán egy kis időt, hogy kitalálja a tökéletes visszavágást. Megigazítja a fejdíszét, összeszedi a gondolatait, Mallory felé fordul, aztán hörögve hirtelen felköhög.

Megszégyenülten kétrét görnyed, és eltakarja az ajkát. Te jó ég! Szinte hallja Elspeth nevetését. Jellemző, hogy amikor kacérkodni támad kedved, majd kiszakad a tüdőd.

– Bocsásson meg… – Aster a köhögőroham közben félrefordul, de nincs hová köpnie. Egy szalvéta után kap, és menekülési útvonalat keresve néz végig a sorok között. A közeli nézelődők megpróbálnak eltávolodni tőle, ám túl szorosan ülnek körülötte. Csak a legyezőjük és a ruhaujjuk mögé rejtőzhetnek, akik pedig felismerik a kórságára jellemző, dallamos zihálást, azok csak sajnálkozó pillantásokat vetnek rá.

Valami lágy nyomódik a kesztyűjébe. Mallory keze nyújt neki egy négyszögletű, hímzett batisztot. Aster zavarodottan a kendőre mered, mert nem tudja eldönteni, ez szívesség-e, vagy szexuális ajánlat. Mielőtt visszautasíthatná, felkúszik a torkán a következő roham.

– Jól érzi magát? – kérdezi Mallory.

– Csak egy… – Aster megfeszíti a gyomrát, de a tüdeje makacsabb. Fogja a kendőt, és a hímzésre köhög, bemocskolva a díszes mintát és a kifogástalan monogramot. Egyik kezével beletúr a táskájába a porlasztójáért, míg a másikkal az arcára szorítja a szövetet. Ahogy levegő után kap, különös, már-már megnyugtató levegő szivárog fel az anyagból. Aster lélegzete lehűl, ő pedig a rohamban beálló csendet használja arra, hogy két adag orvosi parfümöt permetezzen a torkába. Végül kinyögi: – Hamarosan jobb lesz.

Öltönyös alakok sürgölődnek a döntőbíróság körül. Megérkezett az előétel, ahogy a kivégzőoszlop is. A vonósnégyes tagjai felemelik a hangszereiket, és a Gyengéd Gárda két karabélyosa nagy nehezen az oszlophoz kényszeríti az elítéltet. A marsall a nyakába helyezi a szíjat, és megfeszíti a gallért.

– Általában meddig tart? – kérdezi Mallory.

– Legfeljebb pár percig – feleli. – Rövidebb, ha ellenáll.

– Az orvosságára céloztam. Szeretné, ha kikísérném?

Aster majdnem elmosolyodik, és majdnem sikerül visszanyelnie a következő köhögést, de az nedves szárnyakon rebbenve feltör a torkából. Mallory kendője mögött ejti csapdába a reszkető teremtést, míg a férfi talpra segíti őt. Aster szédelgés közben elégedetten nyugtázza, hogy a férfi csupán a kalapja miatt magasabb nála, jó pár hüvelykkel az ő fejdíszének legmagasabban lévő tolla fölé ér.

Ahogy kifurakodnak a sorok közé, felhangzik a zene. A kísértetmarsall forgatni kezdi a kart, miközben Mallory átfurakszik a frakkszárnyak és felszolgálótálcák között. A sokaság szétválik, tagjai szánakozón és undorodva motyognak. A férfi nem törődik velük, kezével szorosan tartja Aster könyökét, lélegzete melegen csapódik le a nő nyakán. Aster nekidől sürgető érintésének és szagtalan gallérjának. A következő rohamára kissé rájátszik.

A tárgyalóteremmel szomszédos helyiség széles és tágas, ám csendes. Aster lelassít a borostyánszínű üvegoszlopok között, majd megáll egy szökőkútnál, hogy néhány szürke darabot köhögjön a kendőjébe. Mallory leguggol mellé, kezét a hátán tartva, és vagy elég tudatlan, hogy vigasztaljon egy két lábon járó fertőzést, vagy elég bölcs, hogy tudja, Aster nem is fertőző.

A termen áthalad a Gyengéd Gárda két tagja. Sisakuk zöld üvege megcsillan, amikor meglátják, hogy a marsall bérencét megérinti egy idegen, ám Aster elhessegeti őket. Visszatérnek a tárgyalóterem ajtajához, épp amikor tompa éljenzés szűrődik ki mögüle.

– Miattam ne maradjon le a műsorról – mondja Aster Mallorynek, a mellkasához szorítva a kendőt, hogy a férfi ne láthassa, mi mászik benne. – Ezt kitisztíttatom önnek. Menjen csak!

– Dehogy – sóhajtja a férfi. – Már eleget láttam. Nem különösebben vágyom rá, hogy lássak meghalni valakit, akivel épp csak… – Halkan kuncogást lehel. – Hogy lássak meghalni valakit. Keressünk orvost?

– Ó, nem szükséges. Nincs mit tenni.

A férfinak ráncba szalad a szemöldöke. A szeme fakó arany, akár a gabonatárolóba szűrődő fénysugár. Aster sosem látott még gabonatárolót, de ez nem akadályozza a képzeletét.

– Kér egy cigarettát? – kérdezi Malloryt.

– Örömmel. – A férfi figyeli, ahogy a táskájába teszi a kendőjét. – De biztos benne, hogy magának…

– Nem számít. Ezen már nem ront egy kis füst.

Talán megöli majd, akármi növekszik is benned, mondogatta Elspeth még régen, amikor cigarettákat loptak a szanatórium nővéreitől, és egyesével elszívták őket a nyitott ablak párkányán.

– Ahogy akarja, vralen – feleli a férfi.

Aster felvezeti őt egy csigalépcsőn a Palatium számos erkélyének egyikére. Az oszlopokat aranydúcok tartják, emellett a megújulási mozgalom stílusában készült fraktálszárak és duzzadó márványszirmok díszítik, mintha az oszlopok maguktól sarjadtak volna a legutóbbi puccs romjai közül. Tucatnyi csillár lóg a márvány faágakról, lágy, zöld fény csillogó lombozatát alkotva.

Ahogy elrejtőznek az üveglombok között, Aster beletúr a táskájába a gyöngyökkel kirakott cigarettatartójáért. Kiüt belőle két keskeny dohányrudat, és átnyújtja a férfinak az egyiket. Miközben Mallory elővesz a mellkaszsebéből egy gyufásdobozt, a nő eltöpreng, vajon a jövevényt is megfertőzte-e ugyanaz, ami őt. Elspeth folyton azt mondogatja, hogy a fajtájukba tartozók döbbenetes módon egymásra találnak, főleg azok, akik jól rejtegetik.

– Szóval – kezdi Aster. – Mi hozta egy kivégzésre, vant Passand eir? Szép városunk új lakójára bizonyára várna ennél civilizáltabb időtöltés is.

A férfi áthajol a balusztrádon, és füstösen sóhajt egyet, miközben kibámul az előcsarnok medencéiben tükröződő, boltíves rengetegre.

– Ennyire nyilvánvaló?

– Attól tartok. Olyan dallamosan beszél, mint a szilvavidéken élők. És úgy öltözik, mint egy girlandbogár.

A férfi mozdulatlanná dermed. Egy pillanatra Aster attól tart, megsértette, ám amikor Mallory végül felnevet, a gesztus döbbenetesen őszinte.

– Dallamosan beszélek?

– Mintha dagdruni lenne.

– Majdnem. Az apámnak volt ott egy kis villája. De jó ideje nem jártam már arra.

– A sivatag legszéle – mondja Aster álmodozó hangon. Semmit sem tud Dagdrunról, csupán annyit, amennyit a régi mester, Rebau lefestett róla: torz fákkal teli gyümölcsösök, melyek szurokfeketék a leheletfinom napnyugtában. – Ezt a vidéki fiút vajon mi szél hozta ilyen messze az otthonától? Kikapcsolódás? Tanulás? Balszerencse?

– Főképp az elvarratlan szálak – feleli a férfi. – Egy családi ügyet akarok felgöngyölíteni. Keresek egy… nos, nem számít. Ez a történet egy cigarettánál tovább fog tartani.

– Akkor szívjon el még egyet.

A férfi ismét felnevet, elnyomja a csikket a cipője talpán, majd zsebre teszi.

– Jobb lesz, ha indulok, vralen. De szívesen hazakísérem, ha nem bánja.

– Nem bánom, habár rövid séta lesz. Én itt élek.

Mallory összeráncolja a szemöldökét, és tetőtől talpig végigméri Astert, mintha egyenruhát keresne gyöngyökkel kirakott öltözéke alatt, valamit, ami megmagyarázná a főmarsallhoz fűződő kapcsolatát.

– Maga a lánya, vagy ilyesmi?

– Aligha – sóhajtja a nő. – Csak a parfümőre.

– Értem. – Üdítő módon nem csendül sem szánakozás, sem undor a hangjában, ám amikor a férfi a lépcsősor felé fordul, Aster biztos benne, hogy valami rosszat mondott.

– És maga hol lakik? – szól Mallory után. – A Misztérium utcában? A Petúnián álló vendégházban? Csak hogy elküldhessem majd a kendőjét.

– Ne törődjön vele. Még találkozunk, vralen. Tudom, hol keressem. Addig is üdvözlöm a marsallt!

– Várjon…! – Aster elnyomja a cigarettáját a balusztrádon, és lekocog a férfi után a lépcsőn. Amikor eléri az alját, senkit sem talál ott, csak saját tükörképét, szétterülve a medence felszínén. Amíg sípoló tüdővel körbenéz az üres előcsarnokban, valami megrebben a táskájában. Aster nem veszi észre a vézna nyákteremtményt, amely elővonaglik az ezüstcsat két fele között, a földre hullik, aztán megdöglik a lába előtt.

A HALÁLOS ÁGY SZÜLETÉSE

ESTÉNKÉNT, MÍG DAWN a gombához hasonlatos vasasztaluknál ül, és a másnapi ebédhez fejti a zsírbogarat, Guy előadással szórakoztatja Tyrót. Tiliard legendáiról és történelméről énekel neki – ókori, rejtélyes legyökerezéséről, valamint több száz elágazó, bizarr jövőjéről. Elbeszéli neki a komédiákat, amelyekről elnevezték az utcákat, a nagy impresszárió, Albrecht Vaughn klasszikus románcait, a szürke neorepressziós monodrámákat. Egyik felük igaz, a másik hamis, ám Guy nem tudja, melyik melyik. Nem is számít. Mint Tiliardban minden, a történelmi pontosság attól függ, az adott évadban épp mit játszanak az operában.

Guy A Borisch kézikönyve a katoptrikai kártevőfajokhoz kilencvenkilencedik kiadásának kötetében tartja a történeteit. A hatlábú pokolpatkány – amelynek kovaköves karmairól köztudott, hogy képesek alkímiai tüzeket gyújtani – leírásának sorai között lángol Faustech legendája. A kiméra százlábú margóját borítja A vén Viennt szerelmesei. A katoptrikai kaméleonfű képe alatt – ez a teremtmény gyökerestül ki tud lépni a talajból, és házról házra követni az áldozatait – oson a Háncs utcai böllér.

Tyro tudja, hogy Guy nem olvassa a Kézikönyvet. Gyanítja (és teljesen igaza van), hogy a bátyja emlékezetből szavalja el azokat az előadásokat, amelyeket ültetőként töltött idejében látott. Ám azt nem tudja, hogy amint felvonják a függönyt, a gyerekeknek bélelt selyemszalagokkal bekötik a szemét és betömik a fülét, és csupán a tapintásukra hagyatkozva kell a későket a páholyukba vezetniük. Azt sem tudja, hogy ezek az óvintézkedések – amelyek a város felbecsülhetetlen értékű munkáit hivatottak megvédeni az arra nem méltó és jegyet nem fizető nézők ellen – nem akadályozták meg Guy-t. Ha már rózsaszirmokat és törött pezsgősüvegeket kellett felsöpörnie, valamint meg kellett javítania a bársonyszékeket és letakarítania az urak egyfelvonásosaiban használt ostorokat és fehérneműt, akkor az a legkevesebb, hogy megnézheti, mi történik. Amikor egy fiúnak sok vért kell felsikálnia A szépség ára díszletei között, egy idő után eltűnődik azon, vajon miről marad le.

Guy, habár akkoriban még nem így hívták, jó ültető volt, és még jobb tolvaj. Ismert minden ütemezést, minden széket, minden nyikorgó zsanért és csapóajtót, a kanyargó gyalogjárókat és a színpad alatti tágas barlangokat, amelyekre a személyzet nagy szeretettel csupán pokolként utalt. Tudta, melyik üzletember milyen bort szeretett, ki melyik naivát pénzelte, és ki nyomná el a cigarettáját egy óvatlan segéden. Megtanulta udvariasan fogadni, ha megcsipkedték az orcáját, és megkülönböztetni egy becsiccsentett asszonyság tapogatását egy kéjenc simogatásától. Tudta, ki hol ült, és ami legfontosabb, hogy hol nem ültek, így észrevétlenül felmászhatott az erkély fölé, hogy csak úgy falhassa az előadásokat.

A Don Javenechet, Vrenecker „Fantom-szvitjét” és a Mit Isten elfelejtett című előadást fokozatosan, elcsalt szakaszokban ismerte meg, apránként rakva össze a város dicsőséges kánonját, valahányszor csak el tudta kerülni a főültetőt. Meghallgatott nyitányokat a végüktől visszafelé, finálékat az elejüktől fogva, látott cselekményeket középről kiindulva. Látott szimfóniákat, balettokat, bohózatokat, klasszikusokat és avantgárd előadásokat, kezdetben sikertelen, majd népszerű műveket, azonnali bukásokat, jelmezes főpróbákat és délutáni előadásokat. Álmaiban visszajátszott minden előadást, dallamokat dúdolt és monológokat motyogott, ahogy elszenderedett a ruhafogas alatt. A kulisszák mögötti zongorán újra összerakott dallamokat, és amikor az évad végén prímabalerinákat árvereztek el vagy adtak ki egy úriembernek éjszakára, Guy felszedte félredobott mellcsokrukat, és végigkövette a koreográfiájukat. Mindezt közel három évig senki sem vette észre, amíg valaki meg nem hallotta, hogy elsírja magát a Larbella azonos nevű kontraalt főhősének gyönyörű sirámján.

Guy a mai napig nem mehet száz lépésnél közelebb a színházhoz, ám még mindig el tudja énekelni annak a szólónak az összes hangját, amely miatt kirúgták. Néha ennek a segítségével altatja el Tyrót, vagy Dawn fülébe dúdolja azokon az éjszakákon, amikor a férfit az álmai visszarángatják az Összetört Paripa csatájába. A második versszakra a hálótársa szemhéja általában megrebben, Guy pedig az elmélyülő légzése és meg-megránduló ajka alapján tudja, hogy a rémálom végre üdvös halállal jutalmazta őt.

***

AMIKOR GUY VISSZATÉR a Váratlan Vég Gyökeréből, a fejét fehéren izzó hangok töltik ki. Magas búgás lüktet a fülcsatornájában, és megzengeti a koponyája boltívét. Az órák láztól kábán telnek. Slaggal lemossák, aztán ronggyal betömött szájjal nyöszörög, míg Dawn – aki akolcsi, harctéri orvosként töltött szolgálata egyik technikáját alkalmazva – egy Hármas műhelyéből vett tűzőgéppel esik neki a fülének. Guy viszonylag biztos benne, hogy nem hányja el és össze sem szarja magát, függetlenül attól, hogy Hármas mit mondott. Kezében egy csésze teát tart, amelybe belladonnát és sajgófüvet is tettek, és megbabonázza, ahogy a folyadék fodrai előre jelzik és tükrözik az elhaladó vonatokat. Amikor bemászik az alvózugba, Tyro és Dawn közé, még azelőtt álomba merül, hogy megpróbálhatná elővenni a Kézikönyvet.

Kettő körül kileheli a lelkét. Ezt biztosra veszi. Épp, amikor az utolsó vonat elzötyög felettük, a lelke távozik a testéből – vagy ha nem az, hát valami más. A füle csengése a zene utánzatává torzul, elferdítve szokásos álmait, ellenpont egyre burjánzó indáival szőve be a színpadot. Gyorsan keresztülnő Guy-n, először a füle mentén, majd le a torkán, körbeszorítva a tüdejét. A férfi tehetetlenül kapkod a mellette fekvő testek után, behajlítja a lábujjait, és felemás könyörgés tör fel a torkából – reszkető, ektoplazmás nyögés. Daltól püffedten beteges hangot ad ki magából, ahogy az ember kiszívja a sebből, majd kiköpi a mérget.

Meglepődik, amikor felébred, és életben van. Teste csupa megszáradt verejték, reszket, és sehogy sem képes elkergetni az érzést, hogy valami furcsa dolog ömlött ki belőle – előbb megnézi a párnáját, vérnyomokat keresve, aztán az alsóneműjét, ondómaradványok után kutatva. Semmit sem talál. A kötését nem áztatja át nedvesség, nincs láza, és még az a keserű íz is hiányzik, ami általában a BFSZAK-kitettséggel jár. A fájdalom rebbenő, enyhe maradványán kívül, amelyet a fülében tapasztal, jól érzi magát – még annál is jobban. Élesen, döbbenetesen valósan érzi létezése tényét.

Dawn alszik a legrosszabbul. Beesett és karikás a szeme. Végignéz egyszer, majd még egyszer Guy-n, aztán – amikor elégedett hálótársa egészségével – kávégőz köpenyébe burkolózik. Mint általában, most sem szól sokat, de Guy felismeri a válla ívét és a ráncot a fintora szélén. Nem gyakran látja őt ennyire aggodalmasnak, ahogy ennyire megkönnyebbültnek sem.

Guy leveszi a kötszerét, és a tükör felé hajol, kezében a borotvájával. A füle kicsit vörös, és fáj is, a porcot szürkés heg szeli ketté, melyet apró kapcsok szúrnak keresztül. Kevésbé tűnik sebnek, mintsem puszta káprázatnak, olyan jóindulatúnak, akár a szobor repedéseit betöltő vakolatcsík. A Borisch kézikönyve biztosítja az olvasót, hogy a duzzanat számtalan mérgező csípés esetén gyakori tünet, ám az ő sérülése nem annyira duzzadtnak érződik, mint inkább telinek – olyan, akár az evés utáni feszes, fájdalommentes teltségérzet. Borzongás fut végig a hátán, amikor eszébe jut, hogy esetleg növekszik benne valami.

Úgy dönt, inkább nem is gondol rá. Az apja mindig azt mondta, hogy amivel nem nézhet szembe, azt jobb figyelmen kívül hagyni – ezt az alapelvet főképp az édesanyjával kapcsolatban alkalmazta, és leginkább akkor, amikor az rosszkedvű lett az italtól. Az édesanyja tombolását a sóvárgás mozgatta: állandóan újabb fűtőanyagra volt szüksége. A tétlenségtől pislákolva eltünedezett, akár egy kiéheztetett láng.

Guy a fülére fésüli a haját, és felhabosítja a szappant. Elkeni az állkapcsa mentén és az ajka fölött, aztán vár, amíg a gyár füstje morogva átsuhan a mennyezeti csövekben. Amikor a lakás elcsendesül, megigazítja a tükröt, és észreveszi, hogy Tyro a könyöke közelében áll.

– Korán felkeltél – mondja neki Guy.

A lány elgondolkodón dülöngél. A férfi reméli, hogy megkérdezi majd tőle, hogyan érzi magát, vagy megöleli, esetleg megkönnyebbült könnyeket hullat, ahogy annak idején, amikor a bátyja későn tért haza a munkából. Hátha megkéri, hogy mesélje el a történetét, hogy fessen élénk képet a sárkányról, még ha az végső soron csak egy százlábú is.

– Tegnap este énekeltél – mondja Tyro. – Álmodban. Valami újat.

Guy kíváncsian leengedi a borotvát.

– Nagyon… rosszul hangzott – teszi hozzá a lány.

A kis rohadék!

– Tényleg?

– Csak nyöszörögtél. Órákig.

Guy visszafordul a mosdó felé.

– Nem hitted, hogy majd szép csendben halok meg, igaz?

– Azért megpróbálhattad volna.

– Ne szemétkedj, Ty!

A lány foghíjas vigyort villant rá, kis goblingrimaszt, ami éppolyan idegesítő, mint amennyire elragadó.

– Mutasd meg, hogy kell borotválkozni! – kéri a lány.

– Megmutattam a múlt héten – feleli Guy.

A tizenegy éves Tyro lelkes érdeklődéssel tanul meg mindent, amivel nem is kellene törődnie. Sosem lesz szüksége rá, hogy ügyesen forgasson egy behajtós pengéjű borotvát, még akkor sem, ha ne adj’ isten a gázálarc útjára lép. Ennek ellenére ámulatba ejti a folyamat. Mindig is szerette a ritmusos fenést, a szappanosdoboz felpattintását és Az utolsó költőkirály keringőjének dúdolását, ami éppoly fontos, mint az előbbiek.

– Ne kísértsd a sorsot, kicsi hernyó – javasolja neki Dawn az asztal mellől. A Palatium gyalogságában töltött ideje alatt tökéletesítette a saját borotválkozását: mire végez a tükör előtt, az arca olyan sima, akár az alma héja. – Neked csak ott nő majd szőröd, ahol nem kellene.

– Mutasd meg újra! – kéri Tyro.

Guy elolvad a lány pillantásától, és ahogy kis gödröcske jelenik meg a két összehúzott, sötét szemöldöke között.

– Jó, legyen – sóhajtja. – De nagyon figyelj! – Bemutatja, hogyan készítse elő a szappant, hogyan húzza végig a pengét az állán, hogyan álljon meg és mozogjon együtt az ingatag lakással. – „Pengédet fogd biztosan, kis herceg – énekli. – Tartsad egyenest, hogy a holdkorongnak szélét metszhesd.”

A lány válaszként dúdol, összeszorítva az ajkát, amint a penge elhalad az orra alatt.

– Eltompítod a pengédet – közli Dawn. Gyakran és jogosan emlékezteti Guy-t arra, hogy Tyro túl öreg már az ilyen játékokhoz. Máris kinőtte a nadrágját, és a hó végére új cipőre is szüksége lesz. Guy nem tudja nem észrevenni, hogy kezd másmilyen szaga lenni. A gyomra redőinek mélyén érzi, hogy egyre fogy az idejük.

– Tessék. – Guy végighúzza a pengét a lány állán lévő habcsomón, elnyújtva az utolsó, gyengéd mozdulatot. – Minél többet borotválkozol, annál jobban nő. Húszéves korodra olyan kis bajuszod lesz, mint Hármasnak.

Dawn odadob nekik egy törülközőt.

– És pont annyira szereted majd, mint ő a sajátját.

Aztán feláll – túl magas a lakáshoz, lámpák által vetett árnyéka folyadékként tölti ki mögötte a helyet. Önként jelentkezett, hogy ma délelőtt helyettesíti a csapatát: lecsapott egy egyszemélyes melóra a céges értesítőből. A prédája egy kelpilótusz, a középváros emésztőinek gyakori rákfenéje. Ez egyáltalán nem lótusz, hanem húsevő vízirovar, amely röpképtelen, irizáló szárnyai rebegtetésével vonzza a háziállatokat és az óvatlan gyerekeket. Egyetlen érintésére kocsonyás váladék ömlik elő, amellyel a kelpilótusz az áldozatához tapad, és lemerül a mélybe, hogy ott táplálkozzon. Passzív ragadozó, és könnyű eltávolítani – csupán egy jól elhelyezett ponyva és egy halászháló kell hozzá, ám a kártevők különféle változatai közül Dawn a ragacsosakat szíveli a legkevésbé.

Guy ledörzsöli a hab maradékát, és megpaskolja Tyro sima arcát.

– Van kedved eljönni Hármashoz? – kérdezi. – Segítesz megjavítani a sisakomat?

– Csak ha kaphatok egy cigit – mondja a lány.

– Ty…

– Csak egyet! És nem is kell meggyújtani.

Guy a szemét forgatja. Alig böki ki a kelletlen igenlő választ, Tyro már át is furakodik mellette, és kisétál az ajtón, míg a banyafüvek a haja végét rágcsálják. Végigsiet a járófolyosón, és csak azért áll meg, hogy köszöntse a szomszédság szokásosan csapatba verődött fiúit, azokat a félmeztelen majmokat, akik a védőkorláton túl lengedeznek a gyalogjárók dzsungelében. Guy-nek mindig összeszorul a gyomra az idétlenkedésük láttán, habár ő és Dawn alig egy évtizeddel ezelőtt még ugyanolyan vakmerőek voltak, mint ők.

– Ez a kölyök aztán a nyakadon él – közli vele a hálótársa.

Guy akarata ellenére is elmosolyodik.

– Legalább nem nehéz.

– Minél öregebb, annál nehezebb lesz.

– Hát igen, hallottam róla, hogy így működik a felnövés.

– Rendszerre van szüksége. – Dawn lelassít ott, ahol a Hármas műhelyébe vezető ág letér a főösvényről. – Stabilitásra. Nem kéne hagynod, hogy egész nap szabadon bóklásszon.

– Akkor mégis mit kezdjek vele?

– Keress neki munkát. – Guy felnevet, majd inkább tartja a száját Dawn szigorú fintora láttán. – Komolyan mondom. Eljött az ideje, Guy. Ez a megfelelő idő erre.

***

HÁRMAS FELEANNYIRA ÖRÜL ANNAK, hogy Guy él és virul, mint annak, hogy Tyro is vele tartott. Fanyar mosollyal az arcán betessékeli őket a műhelyébe, menet közben felborzolva a lány haját.

– Remélem, nem bánod, hogy hoztam látogatót – mondja Guy.

– Engem nem zavar – feleli Hármas. – Hogy vagy?

– Nem rosszul.

– Akkor munkára! – A kemencéhez irányítja Guy-t, aki ott leveszi az ingét, és felveszi a vaskesztyűjét. Tyro segítőkészséget színlel, és átrendezi Hármas fogaskerék- és huzalgyűjteményét. Szívja a meggyújtatlan cigarettát, a ruhaujját pedig feltűri sima, jelöletlen alkarján.

– Gyalázatos! – sóhajtja Hármas, kiszedegetve Guy törött gázálarcának réseiből az összeszáradt BFSZAK-ot. – Bűn így bánni a felszereléssel.

Munka közben táncolnak hús-vér karján a saját jelölései – ezek bizonyítják a Keresmény Kft.-nél mérnökként végzett munkáit, amelyek közül a legelső a bank zsugori pénzszámoló szerkezete, egy olyannyira sikeres találmány, hogy Hármas állítása szerint az egész életét kényelemben élhette volna le egy Agancsár Park-i tetőtéri luxuslakásban, ha valamiféle vállalati húzás nem száműzi az alsóvárosba.

– Örülj, hogy nem vagyok őszinte nő, különben jelentést tennék erről – közli a társával. – Mindenhol kurva csövek lengedeznek. Akkorák a lyukak, hogy bármilyen rovarnak szabad az útja az agyadig. Nem csoda, hogy sárkányokat láttál! Na, veselkedj neki, Moulène, hőre van szükségem!

– Talán nem sárkány volt – mondja Guy. – De valamit biztosan láttam. Tyro hisz nekem.

– Kicsi hernyó, hát elhiszel bármit, amit ez az ember mond?

A lány vállat von.

– Nem.

– Ó, dehogynem, Ty.

– Nem, dehogyis.

– Okos kislány. – Hármas odainti magához. – Gyere ide egy percre. Ne csinálj rendetlenséget a polcaimon, inkább megmutatom, hogyan kell meghegeszteni egy gránát burkolatát.

– Akármi is lehetett – morogja Guy a fújtató fölé hajolva –, nem szerepel a Kézikönyvben.

– Szurkolj, hogy mégis benne legyen. Mennyinél is járunk? Háromszázkilencvennél?

– Háromszázkilencvenhétnél – vágja rá egyszerre Guy és Tyro.

– Hát imádkozz, hogy ne a te érdemed legyen a háromszázkilencvennyolcadik. Tudod, mi történik azokkal, akik új fajokat adnak hozzá a könyvhöz. Tessék, hernyócska! Ezekkel játssz. – Kiveszi Tyro cigarettáját a szájából, és egy darab forrasztóónra cseréli. – Emlékszel a Bacher-szitakötőre? Ha elneveznek rólad valamit, akkor az azért lehet, mert az a lény evett meg. Ezt igazán tudhatnád, Guy. Valamiképp kívülről fújod az egész Kézikönyvet, ezt viszont elfelejted. Dolgozz csak tovább a kemencével!

– Nem akarom, hogy a háromszázkilencvennyolcadik az én érdemem legyen – morogja a férfi.

– Ne hazudj nekem! Látom, hogy csillog a szemed! – A nő rágyújt a cigarettára a kemence kupoláján. – Jól van, már elég forró. Elég! Ne túlozd el!

Guy a vállát masszírozva lelép a fújtatótól. Forrón lüktet a sebesült füle.

– Azt hiszed, hogy megőrültem – jelenti ki.

– Nem, én remélem, hogy megőrültél. – A nő faöklét rázárja a nedv egy megszáradt galacsinjára, és behajítja a kemencébe. – Ugyanis ha nem így van, akkor egy villamosnyi méretű valami mászkál a rizoszférában. És az ehhez hasonló teremtmények… hát, azok nem úgy nőnek ekkorára, hogy koplalnak. Vagy ami még rosszabb: hogy nem etetik őket. Már ha érted, mire célzok.

Guy megborzong a hőségben.

– Nem gondolod, hogy ez ugyanaz, mint ami a mamutszarvas szektájával volt, ugye?

– Semmire sem gondolok. Azért nem fizetnek. Tessék, ezt tedd a szellőzőnyílásra! – Kitépi Guy sisakjából a bekrepált csöveket. – Az a gond, hogy ha ezek a nagyok egyszer beléd kóstolnak… – Meglengeti Tyro előtt a fakarját. – Akkor majd repetázni akarnak.

– Ne kezdd már! – mondja sóhajtva Guy. Nem kell sok ahhoz, hogy Hármas nekilásson nosztalgiázni a szörnyetegről, amely könyéktől lefelé lenyelte őt. Pár sör vagy egy bociszemű fiú jelenléte bőven elég. Az elkövető néha egy albínó aligátor, ami a folyó mélyéről mászott elő, néha egy ősi robot, amit valamiféle alávaló titkos társaság keltett életre, néha pedig egy bosszúszomjas középvezető a Keresménytől.

– Az a valódi bajod, Guy, hogy nem vagy őrült. – Hármas kiveszi a gyantaüveget a kemencéből, és széthúzza, mint a karamellát. – Közel sem elég őrült.

– Aha, ezt mindig beleírod a negyedéves visszajelzésbe.

– Komolyan is gondolom. Egy kártevőirtó csak úgy mehet nyugdíjba a józan esze birtokában, ha őrülten jelentkezik az elején a munkára. – Megforgatja a nedvet, és házi, törvénytelen öntőformává alakítja, amely megegyezik a Borisch-féle okulár lencséjével. – Kiszedegetted már azokat a csöveket?

– Majdnem.

– Helyes. Ezen a héten hosszú a lista. A szomszédos gyökéren rémmolyok vannak. És a Törött Fogakon a holdpapnál megint megjelentek azok a démonszúk, amik bogarat ültetnek a nyája fülébe. Sőt, még egy felsővárosi melónk is akadt.

– Sreckt nem vállalta?

– Nem. Az Ötödiken már megint tetves lett az esküvőszervező.

– Olyan tetvekről beszélünk?

– Olyanokról, bizony.

Guy felnyög. A dorbéztetű gyakran hívatlan vendége az esküvőknek – észrevétlenül a csokorról a fátyolra, onnan pedig a hitvesi ágyba ugrik. A házasságok, amelyeket eláraszt a kis kártevő, nem tartanak sokáig, és heveny megvetéssel teliek, közben pedig az egyik – vagy épp mindkét – fél vadul igyekszik elcsábítani a kártevőirtót, amint megérkezik, hogy fertőtlenítse a helyet.

– Szerintem ugyanaz a rühes fészek lesz. – Hármas még egyszer megrázza a formát, aztán felnyitja. Borostyánszínű üveg jelenik meg a kezében. – Az az alfaj, amely mindig bevonja a menyasszony apját is. Valahányszor azt hiszem, hogy kiirtottuk őket, felbukkannak valahol máshol. Mint az a sor abból az izéből, amit úgy szeretsz. A valaminek a királyából.

– „Sújts le rám elölről – idézi Guy –, és akár a golyócsillag, a hátad mögött emelkedem fel.”

– Pontosan így. – Hármas a sisak keretébe helyezi az üveget, aztán visszailleszti a csöveket. – A kölyöknek olyan az agya, mint a szivacs.

– Ez mit jelent? – kérdezi Tyro.

– Azt, hogy puha, tele van lyukakkal, és mindenfélét ki lehet facsarni belőle. Tessék, Guy. Vedd el a sisakodat. Semmi mást ne merj megrongálni! Nem akarok jelentést tenni. Mi hivatásosok vagyunk, nem olyan közönségesek, mint akiket a Sreckt Fivéreknél találsz. – Kinyit egy megbarnult jegyzéket, és leír bele pár számot. – Száznyolcvan a csövekért. Kilencvenöt az üvegért, kétszázhúsz a munkáért.

Guy felnevet. Az összeg nevetséges, és hasraütésszerű.

– Újholdra tudok szerezni százat – közli.

A nő végigméri. Mindig tudja, a férfi mikor hazudik. Csak akkor bizonytalan, amikor az igazat mondja. Guy következetes őszintétlensége az, ami ilyen különös bizalmat kovácsol közöttük.

– Négyszáztíz – mondja Hármas. – A Borisch szokásos csatornáin keresztül több mint hétszázat számolnának fel a cseréért.

– Kétszáz.

– Háromszázötven, és egy szívesség. Egy igazán alávaló fajta.

Egyenlet fut le Guy fejében: sör, cigaretta, a lakhatásuk karbantartási költségei, és Tyro bokái, amelyek kilógnak a bátyja által újra és újra beszegett nadrágból. Mit számít még pár marék homok, gondolja, amikor már így is ölnyi mélységben jár? Nem mintha valaha is temetésre alkalmas, szilárd talajon élt volna.

– Legyen – sóhajtja.

– Jó, azért ennyire ne borulj már ki tőle! Összeszedsz majd valamennyit. Jövő héten lesz a szabadnapod. Kérhetsz egy kis támogatást… – Tyróra pillant, aki még mindig a hegesztőpisztollyal játszik, majd halkabban fejezi be a mondandóját: – Na szóval, nincs odafent valami isten, akivel közeli kapcsolatban állsz?

TILIARD EGYETLEN IGAZ EMBERE

VALAHÁNYSZOR A HALÁL KASZÁJA elvéti Maximian Sorav főmarsallt, a Gyengéd Gárda kivégzi pár ellenségét, és nagy fel vonulást rendez neki. A ceremónia olyan pompával és rendszerességgel érkezik, akár egy ünnepnap, megemlékezve a golyóról, amely elsuhant a füle mellett, vagy a mérgezett olajbogyóról a martinijében. A harsonák a könnyed A Harmadik Autotomikus Dandár menetét játsszák végig a Rue Petúnián, Sorav pedig felmászik almázott lovára, hogy a zenés katonai parádét vezesse, jóképű, fehér fogsorú fintorral élvezve ki minden egyes akkordot. Annak ellenére, hogy falja a szopránokat, a kísértetmarsall gyűlöli a zenét.

A Palatium télikertjében megacélozza magát a felvonuláshoz. Ahogy meztelenül járkál fel-alá a márványon, a tartása nem olyan, mint egy védtelen férfié. Rendelkezik bizonyos uralkodói keménységgel, amely miatt a saját szobrának is szokták nézni, ha mozdulatlanul áll. A bőrén több évtizednyi legyűrt megpróbáltatás nyoma látszik – a szolgálata alatt a felettesei tintával varrták rá a kitüntetéseit, a lázadása során pedig hegeket hagytak rajta. Aufhocker azt írta régi barátjáról és egykori parancsnokáról: „Élő bizonyítéka annak, hogy a szépségnek ára van.”

Aster figyeli a pártfogóját a kisebb városnyi fazettából és dugóval lezárt kéményből álló illatorgonája fölött. Az illatok prizmáin megcsillan a fény, amely a festett üvegablakokon és a lángfű indáinak gubancai között árad be, és indigó, zöld, illetve vörös szálakban ömlik szét. Az orgona topográfiáját képtelenség feltérképezni – az egész dekantálók, porlasztók, esszenciális olajok, lecsapószerek, gyógynövények, aldehidek, valamint az északi hólyagkecske pépesített csábmirigyeinek labirintusa. Aster jegyzetfüzete többoszlopnyi alkímiai szimbólumnál van nyitva: receptek, melyekkel felderíthető a bőr, kifinomultabbá tehető a kiejtés, eszelős hűség kelthető, vagy elfeledtethető valakivel a múltja, ha csak néhány órára is.

– Valami hanggal kapcsolatosat – mondja Sorav. – Valamit az ékesszóláshoz. A rohadék kényszerít, hogy beszédet tartsak.

– Kicsoda, marsall eir? – kérdezi Aster, kihúzva a dugót az énekesmadár esszenciájából. A férfinak nem lesz szüksége rá, hogy teljesen beborítsa: elég, ha cseppent egy keveset a füle mögé vagy a fitymája alá, ha arra számít, hogy egy képviselő feleségének társaságában, cselszövéssel zárja a napot.

– Gorslung kancellár. Ki más? Azt hangoztatja, hogy nyaljuk ki a seggét, és Isten segítsen meg minket, mi pedig csak annyit kérdezhetünk, milyen mélyen kéri. – A marsall sarkon fordul, lábizmai megfeszülnek. – Ne húzzuk sokáig.

Aster felnyalábol egy gyűszűnyit a májfahamuból.

– Prózai vagy költői?

– Nem érdekel.

– Őszinte?

– Véletlenül sem. Azok a frakkos disznók semmitől sem visonganak hangosabban, mint az őszinteségtől.

– És Floriannek?

– Ismeri őt. Váltig állítja, hogy kinőtt a bajsza.

Aster felsóhajt. A marsall védence mindig olyan illatot követel, amiben erősen képviseltetik magukat az érett vonások. Valamit a jó céllövőképességre és lovastudásra, valamit, ami hozzáad pár centimétert a fontos helyeken, és – a legtöbbször – valamit, amitől arcszőrzete lesz. Aster jó parfümőr, de a Florian orra alatt sarjadó pihén csak a csoda segíthet.

– Adjon neki valamit, amitől kitisztul a feje – utasítja a marsall. – Olyasmit, amitől lehiggad. Mostanában nagyon lobbanékony. A szokásosnál is jobban. Kivágta annak a merénylőnek a torkát, mielőtt kiszedhettünk volna belőle valamit.

– Úgy gondolja, érdemes lett volna meghallgatni a történetét? – kérdezi Aster.

– Az érdemes azért erős szó. Az az ember egy csúszómászó volt, megpróbálta feldicsérni magát. Azt állította, mozog valami a talpunk alatt. Ennél tovább nem jutott, mielőtt Florian… elragadtatta volna magát.

Aster kinyitja a porított szedertövisekkel teli üveget, aztán következik a gyújtóegérgombából készített erősítő. Végül a katalizátorért nyúl, amely összefogja majd az egészet, és ami a szétszórt szirmokból igazi csokrot varázsol. Óvatosan kinyitja a tükrös dobozt az orgona közepén, és előveszi a pipettát. Az ekditoxin egyetlen cseppje még számtalan BGS-enzimmel átalakított változatában is elegendő, hogy egy illatból erős benyomást keltsen, a második csepp pedig képes az erős benyomást halálos miazmává formálni. Egy harmadik darabokra szaggatná és hat méter magasra röpítené a műhely darabjait, amelyek aztán egy-két óráig ott is lebegnének.

– Ettől függetlenül – folytatja a marsall, majd elhallgat, hogy a nő bekenhesse az alsó ajkát, ahol a borostája kezdődik. Az aranyló szőrszálak között némi fehér is akad. – Az a helyzet a csúszómászókkal, hogy sosincsenek egyedül. Már vagyok annyi ideje ebben a szakmában, hogy ezt tudjam. A közelben lesznek a barátai. Talán még egy pártfogója is.

– Csak nem gondolja, hogy a kancellár is benne van?

– Hmm. Nem az ő stílusa. Ő színpadias. Ez… túl lényegre törő. Már-már spontán. De persze a Rejtezőktől bármi kitelik.

Aster megborzong a kancellár magánhírszerzésének említésére.

– Tessék, pártfogó eir. A nyelvére. – Odanyújtja a férfinak az üveget, eltávolítva a dugót, hogy az illat felszállhasson a férfi orrába. A marsall szeme megrándul lehunyt szemhéja alatt. Nem tudja úgy belélegezni az esszenciákat, ahogy Aster: nem érzi, ahogy a tüdőből átszűrődnek a vérbe, ahol elferdítik mind a viselő, mind a kívülálló millió aprócska jellemzőjét. Noha Aster minden tekervényes gyökeret lát, a férfi csupán a virágillatot érzi.

– Ez új – mondja végül a marsall.

– Citrusos jegyekkel játszom mostanában. Hagyja leülni, Sorav eir. Szerintem tetszeni fog önnek.

A férfi kinyitja a száját, hogy a nő a nyelvére cseppenthessen egyet. Aztán Aster nekilát, és feladja a marsallra a szokásos jelvényeit. A mellcsontján erővel ruházza fel, a csuklóján fürgeséggel, az állkapcsán tekintéllyel. A sebezhetetlenség mázára nincs szükség. A férfinak arra valahogyan sikerült egymagának szert tennie.

Aster minden illatot egy órásmester pontosságával helyez el, számolva a férfi természetes szagával, a mozgása alakjával, a fazetták fejlődésével és keveredésével. Akár a zene vagy a kertészet, az övé sem statikus művészet – figyelembe veszi minden jegy kibomlását és fonnyadását, hogy mire a kísértetmarsall kilép a sokaság elé, addigra megtestesítsen minden erényt, amely a feladatához szükségeltetik.

Kinyílik a télikert ajtaja. Megérkezik a mosónő a férfi egyenruhájával, az ékszerész a kitüntetéseivel, a temetkezési vállalkozó pedig a legutóbbi merénylője koponyájával. Kifehérítették, lebontották, és aranyfóliát ecseteltek rá – a csontokat ízléses fejdísszé alakították.

– Mielőtt elfelejteném – mondja a marsall, ahogy a temetkezési vállalkozó megszorítja fogakkal kirakott madzagnyakkendőjét. – Akarok egy táncost. Klasszikus kiképzésűt. Első számú szólistát, férfit vagy nőt. Lehetőleg a Savholdra.

Aster elképed.

– A Savújholdra?

– Legkésőbb az első negyedig. Gondot okoz?

– N-nem, pártfogó eir.

– Helyes. – Sorav tudja, bár nem érdekli, hogy egy zenei tehetség megszerzésének egy házi zeneszerző feladatának kellene lennie. A megújulás óta egyet sem támogatott. Alig egy héttel azután, hogy a felügyelete alá hajtotta a Palatiumot és az összes lakóját, annyira felingerelte, hogy a zenekarvezető végtelenítve csak Tasarte Fojtógyökér-tarantelláját játszotta, hogy beleszögeltette a férfit a zongorájába, amit aztán a Katoptrikába dobatott.

– Megpróbálom – mondja Aster.

– Nem, nem csak próbálkozni fog. – A marsall rápillant, míg az ékszerész gyémántokat illeszt a gallérjára. – Az újholdig szerezni fog nekem egy táncost. Megértette?

– Igenis, pártfogó eir.

– Mikor kezdődik a ruhapróba?

– Egy órája elkezdődött.

– Akkor jobb lesz, ha nem tartom fel tovább. – A férfi az oldalára akasztja a pisztolyát. – Isten őrizze attól, hogy megvárakoztassa a kancellár menyasszonyát.

– Nem kell sietni. Elspeth még jó ideig nem lesz ott. – Aster a mellső zsebébe nyúl, hogy elővegye az óráját, de helyette Mallory kendőjét találja ott. – Már ha megjelenik egyáltalán.

– Ne maradjon túl sokáig! Ma este szükségem lesz önre. Együtt vacsorázom a kancellárral, és kell valami, amivel semlegesíthetem őt. – A marsall belelép a bakancsába, és elindul a boltíves ajtó felé. A mosónő elhaladtában ráveti a köpenyét. – Ne feledje: Savhold.

– Igenis, pártfogó eir!

– És Aster… – A férfi megáll, hátrapillant a válla felett, és szaglószervi összeállítása kivirágzik. A mosolya fiatal, élettel teli, a pillantása átható és magabiztos. Amikor megszólal, a hangja azonnal megérkezik Aster fejébe, mintha a marsall még azelőtt megfogalmazná a gondolatait, hogy neki alkalma lenne kigondolni őket. Nem biztos benne, hogy ezek tényleg a férfi szavai-e, vagy csupán azok, amiket ő maga hallani akar: – Évek óta nem kevert ennél jobb illatot.

***

ASTER RETTENTŐEN SOKAT KÉSIK, de nem annyira, hogy elvonja a figyelmet Elspethről, aki fél órával a kísérete után, és jó egy órával az időpontja végét követően fut be. A szabók és a tervezők valamelyest kényelmetlenül érzik magukat. Mint a város minden kézművese esetében, az ő napjaik is az ügyfeleik nemlineáris napirendje körül forognak. A lakosztályban étellel és pezsgővel járnak körbe, míg Elspeth látható undorral próbálja fel a ruhákat.

– Milyen pórias! – jelenti ki, és oldalra dönti a csípőjét, hogy tejszerű selyemhullám csillogjon végig a lábán. – Akár meztelenül is mehetnék. Aster, hát látod, ez milyen?!

– Nem az igazi – feleli ő. A nyoszolyólányok ide-oda rohangálnak, tükröket hoznak, állítgatják a világítást. Ártalmatlan illatcsokrok áradnak belőlük, mindegyik egy-egy apró bizonytalanság ellen szolgál: megemelnek egy szemöldököt, kiegyengetnek egy mosolyt. A parfümjük olcsó, nem ekditoxinból készült, hanem valamilyen csalóka másolatból, kimératoxinból vagy varázsmogyorófából.

Elspeth ismét körbefordul, aztán bejelenti a döntését:

– Ebben a legrosszabb ellenségemet sem temetném el.

– Bocsánatot kérek, vralen – feleli egy varrónő. – Megpróbálunk egy másikat.

– Úgy összetört, hogy nem találkoztunk a bíróságon! – közli Elspeth, ahogy lelép a dobogóról. Ma erős parfümöt visel: pézsmapatkányvér, fejjegyét pedig szegfűszeg és töredelem alkotja. Ennél valóságosabb bocsánatkérésre Aster nem is számíthatna. – De nem is sejted, kinek hajtottam neki odafelé menet.

– Mármint hajtottál rá?

– Nem, neki, drágám. Annak a vidéki fiúnak. Aki az Argland Színház körül lógott. Divattervező, vagy ilyesmi. Mallory…

Aster szíve kihagy egy dobbanást.

– Vant Passand?

– Pontosan.

– Te… tudod, a te állapotodban nem lenne szabad vezetned, El.

– Neked pedig dohányoznod nem lenne szabad. Amúgy is, csak egy kicsit nekidöccentem. A Háncson lévő kereszteződésnél történt, a hentesnél, ahol mindenki elüt mindenkit. Jaj, köszönöm! – Elspeth elvesz egy karika cukrozott uborkát az egyik varrónő tányérjáról. Úgy eszi meg, ahogy a rák csíp az ollójával: óvatosan, felhúzott ajakkal, nehogy elkenje a rúzsát. Ma smaragdzöldet visel, amilyen a haja is. – Mindenesetre nagyon szívélyesen viselkedett. És igazán szép fogás, ha az ember egyszer jól megnézi magának. Úgyhogy elkezdtünk beszélgetni, és mielőtt még észbe kaphattam volna, jövő héten már el is viszem őt a