részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Scott Carney: What doesn’t kill us. How Freezing Water, Extreme Altitude and Environmental Conditioning Will Renew Our Lost Evolutionery Strength, Rodale, Inc., 733 Third Avenue,
New York, NY 10017

© Scott Carney, 2017

Hungarian translation © Tóth Szabolcs, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Joanna Williams

Borítófotó: Mikhail Dudarev / Dreamstime

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 854 9

Jogi nyilatkozat

A könyvben található információk kizárólag tájékoztatási célt szolgálnak, nem helyettesítik az orvosi tanácsadást, alkalmazásuk az olvasó felelőssége. Minden egészségi problémájával forduljon orvoshoz, aki meghatározhatja, hogy a könyvben szereplő információk alkalmazhatók-e a konkrét esetben, illetve segítséggel tud szolgálni az egészségi problémák és kezelésük módját illetően. A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő bármely javaslat követése miatt esetlegesen bekövetkező sérülésért vagy más egészségi problémáért.

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Laura Krantznak

FIGYELMEZTETÉS

A könyv egy újságíró kutatása az emberi test határainak és lehetőségeinek világában. Senki ne próbálja ki a bemutatott módszereket és eljárásokat megfelelő tapasztalat, edzettség, erőnléti szint, orvosi engedély és felügyelet nélkül – és még ezek megléte esetén is tisztában kell lennie vele az olvasónak, hogy ezek az eljárások eredendően veszélyesek, és komoly károsodáshoz, sőt akár halálhoz is vezethetnek.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Előhang

1. S eljő a Jégember

2. Támadás az evolúció szemetesládája ellen

3. Megmérni a lehetetlent

4. A hasadék

5. 2182-es rajtszám

6. A bukás művészete

7. Szúnyogirtás kézigránáttal

8. A beázás

9. Parkinson-kór, törött csontok, artritisz és Crohn-betegség

10. Intervalledzések minden körülmények között

11. Hidegháború és az élni akarás

12. Kemény fickók – a Tough Guy

13. A Kilimandzsáró

Epilógus

Megjegyzés a kronológia kapcsán

Képek

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

A szerzőről

Tárgymutató

Jegyzetek

Ahelyett, hogy cipővel vagy szandállal puhították volna a lábukat, a szabályok mezítláb sétálást írtak elő, ezáltal keményítve meg a talpukat. Úgy vélte, tartós alkalmazás esetén ezt a szokást követve könnyebben lehet megmászni a nagy magasságokat, és biztonságosabb a leereszkedés a szakadékokba is. Valójában edzett lábfejeinek köszönhetően az ifjú spártai gyorsabban tudott szökellni, ugrani és futni mezítláb, mint mások cipőben. Ahelyett pedig, hogy különféle ruhákkal tette volna őket puhánnyá, egyetlen ruhát kellett viselniük egész évben – úgy tartotta ugyanis, hogy így jobban fel lesznek készülve a hőség és a hideg ingadozásaira.

Xenophón, i. e. 431–354

A napi rendszerességgel hideg vízbe merüléstől nem feltétlenül kerül valaki „az istenekkel egy szintre”, mint azt gyakran hangoztatja. A hideg vízbe merülők gyakran rendkívül büszkék a teljesítményükre, és megvetően tekintenek azokra, akik nem alkalmazzák naponta ezt a szokást – hajlamosak ráadásul néha „hálát adni Istennek, amiért nem olyanok, mint az átlagemberek”. A napi szinten gyakorolt hideg vízbe merülés, illetve hideg vizes zuhany még káros is lehet, különösen azok számára, akik túlságosan soványok, vagy jelentős súlytól szabadultak meg nemrégiben.

Journal of the American Medical Association, 1914

Előszó

A természet lehetővé teszi, hogy meggyógyítsuk magunkat. A tudatos légzés és a környezethez történő alkalmazkodás két olyan eszköz, amellyel bárki képes javítani az immunrendszere működését, fokozni a hangulatát és megnövelni az energiaszintjét. Úgy vélem, bárki képes lehet befolyásolni ezeket az önkéntelen folyamatokat, és idővel kontrollálni az autonóm immunrendszerét. Ez persze igencsak fajsúlyos kijelentés, és egyesek jogosan tekintenek kételkedve a meggyőződésemre és lelkesedésemre. A szkepticizmus rendkívül fontos, és segít feltárni az igazságot. Azonban még én sem voltam biztos benne, hogy készen állok Scott Carney-ra – ő volt ugyanis a legszkeptikusabb mind közül. Lengyelországban keresett fel azzal a szándékkal, hogy bebizonyítsa az egész világ számára: egy csaló vagyok.

Az Óriás-hegységben vezetek egy aprócska központot, ahol megtanítom a jelentkezőknek, miként lehet a hó és a jég segítségével eljutni a fiziológiájuk mélyére. A legtöbben azért jönnek ide, hogy tanuljanak, Scott azonban egész más céllal érkezett. Antropológusként és oknyomozó riporterként hajlamos volt addig tenni fel az újabb és újabb kérdéseket, amíg el nem jutott a végső igazságig. Már amikor először találkoztam vele a reptér várójában, egyértelművé vált számomra, hogy ez nem lesz egy könnyű menet.

Először egy sakkjátszma során szerettem volna megismerni az analitikus elméjét. Sokáig fenn maradtunk, próbálva feltörni a másik védelmét és megszerezni az uralmat a tábla felett – miközben arról is sokat beszélgettünk, mit is jelent a hideg szeretetének elsajátítása. Végül ő nyerte a partit, de abba is beleegyezett, hogy nyitottan fog hozzáállni a képzéshez.

Másnap már bele is vágott a technikák elsajátításába. Egy olyan emberről beszélünk, aki épp akkor érkezett Los Angelesből, a szörfösök hazájából, ahol egész évben meleg van. Mégis nekiállt megtanulni a helyes légzést, és a csapat többi tagjával együtt szinte meztelenül feküdt a hóban. Habár biztos vagyok benne, hogy soha életében nem vágyott erre az élményre, két nappal később mégis mezítláb állt a hóban, és egyértelműen megtapasztalta az ebben rejlő erőt.

Nyugati életmódunk hatására teljesen természetesnek vesszük a minket körülölelő természetet. Az emlősök mind ugyanazzal az alapvető fiziológiával rendelkeznek, de az emberi faj a hatalmas elméjében valamiért arra az elképzelésre jutott, hogy különbözik minden más élőlénytől. Persze velük ellentétben mi képesek vagyunk felhőkarcolókat építeni, feltaláltuk a repülést, és ha fázunk, egyszerűen csak feljebb tekerjük a termosztátot – azonban az igazság az, hogy a technológiák, amelyeket a legnagyobb erősségünknek tartunk, valójában a legalattomosabb mankóink is egyúttal. Pont az tesz gyengévé, amitől kényelmesen élünk.

De csupán néhány napba telik, hogy levetkőzzük a kényelemfüggőségünket. A tudatos légzés és a mentális fókusz meghatározott kémiai reakciók révén képes lúgosabbá tenni a testünket, a hideg vízbe merülés pedig egy olyan mentális és fizikális tükröt tart elénk, melyben megfigyelhetjük önmagunkat a „küzdj vagy menekülj” állapotban. Ennek a változásnak az átélése pedig hatalmas erővel tud eltölteni.

A következő évek során Scott-tal e-mailben tartottuk kapcsolatot, ez idő alatt pedig rájöttem, miként tehetném a módszert bárki számára elérhetővé. Hat oldalt kapott a cikke a Playboy magazin 2014. júliusi számában! Ott álltam én szinte meztelenül a Playboyban, és arról meséltem, hogy a légzőgyakorlatok képesek aktiválni az agytörzset, a hideg, a küzdelem, a menekülés és a szex pedig valójában a test legősibb ösztönei. Nem sokkal később olyan új tanulmányok bukkantak fel tudományos folyóiratokban, amelyek megerősítették a technikáim hatásosságát, Scott pedig felismerte, hogy itt az idő írni erről egy könyvet. Az egész egy egyszerű és hatásos vizsgálat lenne – semmi spekuláció –, és hamarosan neki is látott.

Három hetet töltött velem Hollandiában. Úgy vélem, felismerte, hogy nem dogmatikus vagyok, hanem egyszerűen csak elszántan ragaszkodom az elképzelésemhez, miszerint bárki képes jobb emberré válni.

Idén a fejébe vette, hogy megmássza velem a Kilimandzsárót. Remélem nem árulok el nagy titkot azzal, hogy teljesítettük is a célt, mégpedig rekordidő alatt: csupán 28 órára volt szükségünk a csúcs eléréséhez. És itt nincs semmi kitaláció vagy füllentés, pusztán csak megmutattuk, mire képes az ember, ha igazán ráfókuszál a testével és az elméjével.

Ideje újra birtokba vennünk az anyatermészet elképesztő erejét. Harcosok vagyunk ugyanis, akik erőt és boldogságot szeretnének adni mindenkinek szerte a világon. Együtt képesek lehetünk visszaszerezni azt, ami elveszett. Azt hiszem, nincs is már más mondandóm, csak egy apróság: „Lélegezz, rohadék!”

Szeretettel

Wim Hof

Stroe, Hollandia, 2016. április 28.

Bevezetés

Fellángolás

Fejlámpánk fénye csóvaként hatol végig a sűrű fekete-afrikai éjszakán, megvilágítva egy köves ösvény foszlányait. A föld ropog az alumíniumbotok és mászócsizmák alatt, ahogy a csoportunk észak felé halad egy olyan vulkanikus eredetű szikla felé, amely évente átlagosan 8 hegymászó életét követeli. A légzésünk határozott és ritmusos, mintha egy olyan szobában menetelnénk, amelyből folyamatosan szívják ki a levegőt. Úgy hangzik, mintha bármelyik levegővételünk az utolsó lehetne. Fókuszált egységként cammogunk előre, amíg a narancsszínű hajnal ujjai a mélybe nem húzzák az éjszaka sötétjét. A hegy körvonalai immáron kezdenek megmutatkozni. Elsőre csupán a csillagok sötétlila hiányát látjuk az égbolt egy tűszúrásnyi szeletében, azonban ahogy az éjszaka egyre inkább elillan, a napsugaraktól a gleccser jelzőfényként kezd ragyogni.

A Kilimandzsáró.

Afrika legmagasabb hegye a napsütötte szavannából magasodik a felhők fölé. Fent 80 km/h-s szelek süvítenek a földrész talán egyetlen valóban ősi gleccsere mellett. Először látjuk ennyire közelről, és nehezen tudom eldönteni, vajon izgatottságot vagy félelmet érzek-e inkább. Az elmúlt 20 óra során a csúcs végig a felhők, valamint a hegy saját előhegységei mögé rejtőzött, most azonban ez a hatalmas ősi szikla többé már nem csupán a képzeletünk szülötte, hanem kézzelfogható, halálos akadály. A park bejáratától 7,5 km-en át fokozatosan másztunk felfelé, ez azonban néhány km-en belül hirtelen véget fog érni ott, ahol a vulkáni kúp a medencéből felnyúlik egy sivár és könyörtelen pusztaságba. Itt, ezen a minden élettől mentes, szinte holdbázisszerű ponton veszi kezdetét életem legnagyobb kihívása – egy olyan próbatétel, ami az állóképességem abszolút határára fog hajszolni. Évente több ezer turista próbál feljutni a hegyre, de jellemzően könnyű szakaszonként teszik meg az utat, a legkiválóbb minőségű hegymászó-felszerelés használatával. Mi azonban rekordidő alatt akarjuk elérni a csúcsot anélkül, hogy akklimatizálódnánk, szinte semennyi ételt nem viszünk magunkkal, alig alszunk, és ami a legdurvább mind közül: hidegálló ruházat nélkül vágtunk neki az útnak. Csupán bakancs, fürdőnadrág, egy gyapjúsapka és egy hátizsák van rajtam, amiben egy kevéske életmentő felszerelés és víz található. A mellkasom közvetlenül érintkezik a jeges levegővel.

Az egyik segítőnk aggodalmas tekintettel bámul rám az egész testét beterítő termoruhájában, míg végül már nem bírja tovább a hallgatást. „Kérem, vegyen magára valamit”, mondja, mivel aggasztja a bőröm állapota.

Ez abszolút jogos kérés. A levegő hőmérséklete még a kelő nap sugarai ellenére is bőven fagypont alatt van, és mászás közben ennél csak még hidegebb lesz.

Nem tudja azonban, hogy a hidegtől tartok a legkevésbé – sőt, valójában pont ezért vagyok itt. A bőrömet olyan páncélnak érzem, amin az időjárás képtelen áthatolni. Ez részben annak köszönhető, hogy kemény tempóban mászom felfelé, a testem pedig annyi hőt termel, hogy azt sem tudja, mit kezdjen vele. Másrészt azonban azért is – amit még most is csak próbálok megérteni –, mert egyszerűen nem engedem, hogy bejusson. Mindenesetre vacogás helyett inkább csak izzadok. Azonban van egy sokkal komolyabb probléma is, amitől az egész expedíció kudarcba fulladhat.

Józanul gondolkodó emberek jellemzően 5-10 nap alatt jutnak fel a Kilimandzsáró csúcsára, lassú tempóban mászva, és szándékosan többször is pihenőt tartva az út során – a testüknek ugyanis így elegendő ideje van új vörösvérsejteket termelni, kompenzálva ezzel a magasság növekedésével járó oxigéncsökkenést. Mi azonban korántsem gondolkodunk józanul. Rendkívül merész tervünk abból áll, hogy két nap alatt akarjuk megmászni a hegyet. Ilyen tempó mellett azonban egész egyszerűen nincs idő akklimatizálódni. 4000 méter fölött – ami az útnak csupán körülbelül a kétharmada – a levegő már annyira ritka, hogy akklimatizáció hiányában fejfájásokból és görcsökből álló egyre erősebb kaszkád alakul ki, ami akár még halálhoz is vezethet. Emiatt már két hely is megüresedett a mászásunk során. Az egyik társunk egy körülbelül kétméteres holland volt, aki tíz percen át hányta ki a reggelijét ma reggel, majd minden egyes lépést csak botladozva tudott megtenni. A másikuk pedig egy híres holland „coffee shop” tulajdonosa volt, akinek múlt éjjel olyan kevés oxigén volt a vérében, hogy egyszerűen képtelen volt működésre bírni a végtagjait.

A hegyi betegség még a legkitartóbb sportolókat is képes legyőzni. A katonaságnál olyan komoly figyelmet fordítanak erre a problémára, hogy amikor különleges egységeket küldenek magaslaton lévő háborús területekre – ami igen gyakori például Afganisztánban –, előzetesen számításba veszik, hogy a katonák várhatóan mekkora százaléka lesz alkalmatlan ellátni a feladatát az oxigénhiány miatt. Eddig az bizonyult az egyetlen megoldásnak, hogy minden küldetésnél szándékosan a kelleténél több harcosból áll az egység. Ha szigorúan a számokra hagyatkozunk, a csoportunk előrejelzései korántsem rózsásak. Egy nappal az indulást megelőzően egy környezeti kockázatokkal foglalkozó katonai kutatóközpont tapasztalt tudósa kiszámította, hogy várhatóan a csapatunk háromnegyede ugyanolyan kudarcot fog vallani, mint a már említett két társunk. És a katonaság szakértője korántsem az egyetlen, aki úgy véli, a többségünk el fog bukni. Mielőtt útra keltem volna, egy újságíró, aki az ideje túlnyomó részét a 4300 méter felett fekvő Coloradóban tölti, elmondta a feleségemnek, hogy teljesen biztos a kudarcomban.

Nehéz megértetni a világ többi részével, hogy a hegyi kalandunk korántsem pusztán mutatvány vagy öngyilkos küldetés. A ruhák hiánya, a magasság, valamint a mászás sebessége valójában mind része egy olyan kísérletnek, amellyel modern világunk egyik legégetőbb kérdésére próbálunk válaszolni: vajon gyengévé váltunk a technológiai fejlődés hatására? Gyakorlatilag az összes ismerősöm – a coloradói szkeptikus újságírótól a katonaságnál dolgozó tudóson át a mellettem mászó segítőig – egy olyan „technológiaburokba” zárja magát, ami biztonságos és meleg környezetet biztosít, és segít átvészelni a természet változékonyságát. Az emberi fejlődés elmúlt 6 millió éve során az elődeink expedíciókat vezettek fagyos hegyeken és kiszáradt területeken át, szinte bárminemű technológiai támogatás nélkül. Habár talán erre a konkrét hegyre nem jutottak fel, egész biztosan átkeltek az Alpokon és a Himaláján, áthajóztak az óceánokon, és benépesítették az Újvilágot. Vajon milyen olyan erő birtokosai voltak ők, amely belőlünk mostanra már kiveszett? És ami még fontosabb kérdés: vissza tudjuk ezt szerezni? Az expedíciónk alapvető hipotézise szerint amikor az ember a technológiára bízza a kényelem és az állóképesség fenntartását, önszántán kívül legyengíti ezáltal a testét, de ha napi szinten visszaépítünk néhány gyakori környezeti stresszort az életünkbe, azzal visszanyerhetjük evolúciós eredetű ellenálló képességünknek legalább egy részét. Imbolygó fejlámpás csapatunk minden egyes tagja az életét kockáztatja az elmélet igazolásáért. Azzal is tisztában vagyunk, hogy az edzettség fokozatos elérésén túlmenően egyszerű gondolkodásmódra és mentális bátorságra is szükség van ehhez – ez pedig úgy tűnik, hogy képes felszabadítani bennünk egy olyan biológiai erőt, ami hővel táplálja a testünket.

Beszívok egy kis hideg levegőt, és a narancssárgán előttem ragyogó sziklára összpontosítom a figyelmemet. Elengedek egy torokból jövő mély morgást, ami úgy hangzik, mintha egy sárkány most ébredt volna fel az ezeréves álmából. Érzem, ahogy elkezd növekedni az energiaszintem. A levegő ritmusa felgyorsul. A lábujjaim bizseregni kezdenek a mászócsizmámban. A világ felragyog a szemem előtt, mintha egyszerre két napkeltében lenne részem – az egyik a felkelő naphoz kapcsolódik, míg a másik a saját elmém mélységeihez. Érzem, ahogy hő kezd termelődni a fülem mögött, mintha valaki meggyújtott volna egy kanócot. Végigáramlik a vállam mögött, majd le, végig a gerincemen. Teljesen fölösleges megmérni a külső hőmérsékletet. Bőven fagypont alatt van ugyanis, én pedig épp majd megsülök.

Előhang

Óda egy medúzához

Nem szeretek szenvedni, és nem rajongok különösképpen azért sem, hogy fázzak, elázzak, vagy éhezzek. Ha totemállatot kellene választanom, valószínűleg egy medúza lenne, ami az óceánban lebeg állandó nyugalomban. Néha elnassolnék néhány arra úszkáló fitoplanktont – vagy bármit is esznek a medúzák –, az óceán áramlatai pedig optimális mélységben tartanának. Ha pedig kellőképpen szerencsés lennék, akkor Turritopsis dohrniiként – vagy más néven „halhatatlan medúzaként” – jönnék a világra, onnantól pedig még a haláltól sem kellene tartanom. A végnapjaim közeledtével egyszerűen csak egy nyálkás golyóvá zsugorodnék, néhány órával később pedig frissen, fiatalon születnék belőle újjá. Kétségkívül fantasztikus érzés lenne medúzaként élni.

Sajnos azonban nem egy amorf tengeri nyálkagombócként tengetem az életemet. Emberként én vagyok a legfrissebb állapota annak a több millió évnyi egyedfejlődésnek, amivel kiemelkedtünk az őslevesből. A legtöbb korábbi generációnknak igencsak nehéz sora volt. Ragadozók agyán kellett túljárniuk, éhínségeket leküzdeniük, egész fajokat kipusztító kataklizmákat átvészelniük, ráadásul meg kellett birkózniuk a folyamatosan változó, és kétségkívül igencsak ellenséges környezetükkel is. Reálisan nézve a potenciális őseink többsége meghalt, mielőtt még átörökíthette volna a génjeit.

Az evolúció aprócska mutációk folyamatos küzdelméből áll, ahol csupán a rendkívül fitt vagy szerencsés teremtmények képesek elkerülni a genetikai zsákutcákat. A ma ismert testünk továbbra is fejlődik, de meg vagyok róla győződve, hogy ha lefejtenénk magunkról a napjainkig végbement számtalan változás összes rétegét, egész biztos találnánk a létezésünk legmélyén egy kevéskét a medúzákból.

Ezt arra alapozom, hogy az idegrendszerünk szinte tökéletesen hozzáidomult a homeosztázishoz: ahhoz az erőfeszítéstől mentes állapothoz, amelyben a környezetünk összhangban van a testi szükségleteinkkel. Az idegrendszerünk automatikusan reagál a körülöttünk lévő világ kihívásaira – aktiválja az izmokat, hormonokat választ ki, módosítja a testhőmérsékletet, és még többmilliónyi további olyan apró feladatot lát el, amivel az adott pillanatban előnyhöz juthatunk.

Azonban a túlélés akut szükségletét leszámítva az emberi test tökéletesen fel van készülve arra, hogy egyszerűen csak pihenjen és ne csináljon semmit. Az aktivitáshoz ugyanis bizonyos mennyiségű energiára van szükség, a testünk pedig szíve szerint inkább elraktározná azt az energiát arra az esetre, ha később szüksége lenne rá. A testfunkcióink nagy többsége a tudatalattinkban rejtőzik, azonban ha az idegrendszerünk mesélhetne a motivációiról, az valószínűleg abból állna, hogy egy olyan testet szeretne fenntartani, ami tökéletesen jól érzi magát a tartós és stresszmentes kényelem állapotában.

De mi is az a kényelem? Nem igazán egy érzés – inkább csupán a kényelmetlen dolgok hiánya. A fajunk valószínűleg soha nem élte volna túl azokat az elkerülhetetlen, de egyúttal veszélyes utakat a száraz sivatagokon és a kegyetlen hegycsúcsokon át, ha nem lett volna ott a jutalom lehetősége a kaland végén. Azért oltottuk a szomjunkat, burkoltuk a testünket többrétegnyi ruhába a hideg téli napokon, és tisztogattuk meg magunkat, mert a kényelem utáni vágy bele van kódolva az elménkbe. Freud ezt nevezte „örömelvnek”.

Az egyszerű élet hajhászásának programja nem a semmiből bukkant fel bennünk. A medúza-totemállamomat leszámítva szinte minden egyes organizmusnak meg kell küzdenie a környezetével. Az életet egyre könnyebbé tévő biológiai adaptációk a természetes kiválasztódás folyamata révén maradtak fenn, amikor két állat közösen képes volt átadni a hasznos tulajdonságait az utódainak. Az evolúció folyamatához azonban többre van szükség egy pillanatnyi örömöt okozó biológiai feladatnál – az egyedi élőlények kumulált szerencséjére, motivációjára és készségeire, amivel képesek maximálisan kiaknázni a biológiai képességeiket. Minden egyes teremtménynek – legyen az akár egy amőba, vagy egy hatalmas majom – motivációra van szüksége ahhoz, hogy megbirkózzon a környező világ kihívásaival. Márpedig a kényelem és az öröm a két legerősebb és leggyorsabb motiváció, ami csak létezik.

Az anatómiailag modernnek tekintett ember már közel 200 ezer éve él ezen a bolygón. Ez azt jelenti, hogy a gurulós székében, fluoreszkáló fények alatt ülő közvetlen munkahelyi kollégád gyakorlatilag ugyanolyan testtel rendelkezik, mint a történelem előtti barlanglakó, aki dárdahegyet faragott kőből az antilop levadászásához. Az eltelt utazás során azonban számtalan kihívással kellett megküzdenie a fajunknak: elmenekültünk a ragadozók elől, túléltük a hóviharokat, menedéket találtunk az esők elől, vadászattal és gyűjtögetéssel szereztünk élelmet magunknak, és a fullasztó hőség ellenére is tovább lélegeztünk. Egészen napjainkig nem volt olyan időszak az emberiség történetében, amikor a kényelem adottság volt – korábban mindig egyensúly állt fenn az erőfeszítés és az azáltal szerzett nyugalom között. Ráadásul jellemzően ezeket az erőfeszítéseket bárminemű modern technológia nélkül hajtottuk végre. Egyszerűen csak erősnek kellett lennünk a túléléshez. Ha a puhány kollégád képes lenne visszautazni az időben, és találkozna az egyik ősével, valószínűleg hatalmas badarság lenne kihívnia őt egy futóversenyre vagy birkózásra.

Habár az eltelt több százezer év alatt az emberek feltaláltak olyan dolgokat, amelyekkel könnyebbé tették az életüket – tűz, főzés, pattintott eszközök, szőrmebunda, cipő –, attól még az életük túlnyomórészt a természet kegyeitől függött. Körülbelül 5000 évvel ezelőtt – a feljegyzett történelem kezdetekor – az élet egy kicsit könnyebbé vált, ahogy háziasítani kezdtünk különféle állatokat, jobb minőségű otthonokat építettünk, és szofisztikáltabb eszközök álltak már a rendelkezésünkre. Az emberi kultúra fejlődésének hatására egyre egyszerűbbé váltak a dolgok, de persze attól még továbbra sem beszélhettünk igazán gondtalan életről. Minden időszak során egyre jobban függtünk a saját találékonyságunktól, és egyre kevésbé az alapvető biológiánktól, a technológiai fejlődés üteme ugyanis egyértelműen lehagyta az evolúcióét. Majd valahol az 1900-as évek kezdetén a technológiai fejlettségünk olyan mértékűvé vált, hogy elkezdte széttépni a körülöttünk lévő világhoz fűződő alapvető biológiai kapcsolatunkat. A lakásokon belüli vízhálózat, a fűtési rendszerek, az élelmiszerboltok, az autók és az elektromos világítás révén immáron olyan mértékben képesek vagyunk irányítani és finomhangolni a környezetünket, hogy sok ember a tartós homeosztázis állapotában tengetheti a mindennapjait. Nem számít, milyen idő van odakint – perzselő hőség, hófúvások, viharok vagy egyszerűen csak egy kellemes nyári nap –, simán előfordulhat, hogy valaki jóval napkelte után ébred, reggelire eszik egy tál gyümölcsöt, melyeket a bolygó másik feléről szállítottak ide, klímás kocsival elmegy dolgozni, az egész napját az irodában tölti, majd utána hazamegy anélkül, hogy akárcsak pár percnél hosszabb ideig érintkezett volna a kinti levegővel. A modern ember az első olyan faj a történelemben a medúza óta, amely szinte tökéletesen figyelmen kívül hagyhatja a természetes akadályokat a túlélése biztosításához.

Azonban ennek az aranykornak valójában van egy hátulütője is. Habár képesek vagyunk elképzelni, milyen lehet egy ellenséges környezet, csupán keveseknek kell rendszeresen szembe is nézniük vele. És mivel nincs leküzdendő veszély, áthágandó határ, elhárítandó akadály, az új évezred emberei elhízottá, túlfűtötté és ingerszegénnyé váltak. A fejlett világ kiválasztott lakosainak kihívásai – munkába lépés, a nyugdíj pénzügyi megalapozása, a gyerekek jó iskolába juttatása, a megfelelő közösségi kép kialakítása – elenyészők ahhoz képest, amilyen halálos veszélyekkel és nélkülözéssel az őseinknek kellett megküzdeniük. A látszólagos siker ellenére a természet felett aratott sikerünktől a testünk közel sem vált erősebbé. Sőt épp ellenkezőleg: az erőfeszítéstől mentes kényelem hatására kövérré, lustává és egyre betegebbé váltunk.

A fejlett világ – és ha már itt tartunk, akkor ez igaz a fejlődő világ nagyobb részére is – többé már nem hiánybetegségektől szenved, hanem a bőséghez kapcsolódó panaszoktól. Ebben az évszázadban robbanásszerű növekedés figyelhető meg az elhízás, a cukorbetegség, a krónikus fájdalmak, a magas vérnyomás és még a köszvény gyakoriságában is. Sok millióan szenvednek különféle autoimmun kórságoktól – ízületi gyulladás, allergiák, lupus, Crohn-betegség, Parkinson-kór és így tovább –, amelyekben a test szó szerint önmagát támadja meg. Mintha olyan kevés külső fenyegetéssel kellene megküzdenünk, hogy a testünk az eltárolt energiát inkább a belső káoszra fordítaná.

A tudósok és a sportolók körében egyre nagyobb az egyetértés abban, hogy az emberi faj nem tartós és erőfeszítéstől mentes homeosztázisra teremtetett. Az evolúció során azért alakult ki bennünk a kényelem utáni vágy, mert az soha nem volt megszokottnak tekinthető. Az emberi testnek stresszre van szüksége; persze nem olyanra, ami károsítja az izmainkat, tönkreteszi a testünket, vagy akár együtt jár azzal, hogy egy medve elfogyaszt minket, hanem a környezet és a fizikumunk olyan oszcillációira, amelyek felélénkítik az idegrendszerünket. Az évezredek során arra edződtünk, hogy alkalmazkodni tudjunk egy örökké változó környezethez. Ezek a fluktuációk pedig számtalan módon beépültek a fiziológiánkba, és ezek többsége a tudatos elménktől teljesen függetlenül működik.

Az izmok, szervek, idegek, zsírszövetek és hormonok mind a külvilágtól kapott ingerekre reagálva mennek át különféle változásokon. Bizonyos külső ingerek a fiziológiai reakciók olyan kaszkádját indítják be, melyek figyelmen kívül hagyják az agyunk tudatos részeit, és közvetlenül egy olyan területhez kapcsolódnak, amely a rejtett fizikai reakciókat – az úgynevezett küzdj vagy menekülj reakciókat – szabályozza. Például a jéghideg vízbe merülés nem csupán a test felmelegítéséért felelős különféle folyamatokat aktiválja, hanem befolyásolja az inzulintermelést, feszesebbé teszi a keringési rendszer működését, valamint fokozza a mentális éberséget is. Át kell élnünk a fagyos hideget ahhoz, hogy hozzáférjünk ezekhez a rendszerekhez. De mégis ki a fene vágyik erre önszántából? Többségünk másképp tekint a környezeti stresszre, mint például az edzésre. Látszólag nincs rá semmiféle nyilvánvaló okunk, hogy a testünket ilyen környezeti hatásoknak tegyük ki.

Habár ez a kijelentés talán nem állja meg ilyen egyértelműen a helyét. Az elmúlt években ugyanis egyre többen igyekeztek hangsúlyt fektetni arra, hogy a technológiai függőségek helyett az állati énünkhöz kapcsolódjunk vissza. A csinos lábbelikről áttértek a lapos talpú cipőkre, sőt egyesek még a mezítlábazásra is. A klimatizált edzőtermek helyett inkább a megterhelő akadályfutásokat és bootcampeket kezdték preferálni, ahol az egyes izomcsoportok összehangolt munkájára van szükség. Az étrendjükön is változtattak: a gumók, húsok és ősi gabonák fogyasztása hasonló ugyanis paleolit kori őseink menüjéhez. Legalább 8 millióan szereztek be otthonra Squatty Pottyt – egy olyan eszközt, amellyel könnyebben tudunk guggoló helyzetben vécézni, hasonlóan az őseink megoldásához. Még ennél is sokkal többen jelentkeznek olyan akadályfutásokra, ahol a résztvevőknek villanypóznákkal, jéghideg vizes tartályokkal és faakadályok fölötti megterhelő mászásokkal kell megküzdeniük. A verseny végére mindenki olyan fáradt, hogy az izmaik remegnek a kimerültségtől. Könnyes szemmel hánynak bele a sárba. Nem az örömöt keresik ezeken a versenyeken, hanem a szenvedést. A fájdalom olyan mértékben része ezeknek az élményeknek, hogy az akadályfutások és bootcampek iparágát gyakran nevezik „szenvedésfesztiválnak” is. Gondolj csak bele: egyes cégek konkrétan a bárki számára elérhető szenvedésből gazdagodnak meg. Mégis hogyan válhatott a fájdalom luxuscikké? Elképzelhető, hogy van olyan típusa, amely rejtett evolúciós funkcióval bír?

Ezt az egész mozgalmat azonban hiba lenne divatnak titulálni. Az emberiség ugyanis bizonyos mértékig mindig is próbálta feszegetni a biológia és technológia közti határokat. Az ősi Spártában a katonai iskolák növendékei csak sima, egyszerű piros köpenyt viseltek cipő nélkül, időjárástól függetlenül. Úgy tartották ugyanis, hogy ettől ádázabbá váltak a csatákban, és immunissá lettek a külvilág kihívásaira. Kínában és Tibetben közel ezer éven át a szerzetesek hónapokat, vagy akár éveket is töltöttek a Himalája csúcsain, miközben kizárólag a köpenyük és a mindennapi meditációjuk biztosított védelmet számukra. Mielőtt az európaiak eljutottak volna Észak-Amerikába, a mostani Boston területén élő őslakosok szinte csupán egy ágyékvédőt viseltek a jeges telek során is. Az 1920-as években Oroszországban egy vallásos alapokon nyugvó mozgalom több százezer szibériait győzött meg arról, hogy ha naponta hideg vízbe merülnek, az segít megelőzni a fertőzéseket és a betegségeket.

A fejlett technológia jelen van minden egyes tettünkben, azonban akik a nyers természetért képesek akár csak részlegesen is lemondani erről a kényelemről, egy olyan ősi ethoszt képviselnek, amely mostanra már szinte teljesen kiveszett a kényelem iránt vágyunk fejlődése során. Ezek az emberek megtanulják, hogy ha odafigyelnek rá, miként reagál a testük a természetes világra, az segíthet felszabadítani a rejtett, ősi képességeiket.

Napjainkban tízezrek döbbennek rá, hogy a környezetünkben számtalan eszköz áll rendelkezésre az idegrendszer meghekkelésére. Függetlenül azonban attól, hogy mire lehetünk képesek, még nem fogunk emberfeletti lényekké válni. Az önmagunkban meglelt erő a testünkből fakad. Azáltal, hogy lemondunk a kényelem néhány eleméről, és jobban elmélyülünk a saját testünk működésében, épphogy sokkalta emberibbé válunk. Legalább egy fél évszázadon át az volt az alapfelvetés, hogy a jó fizikai egészség megőrzésének titka az étrend és az edzés jelentette két alappillérben keresendő. Habár ezek kétségkívül fontosak, van egy ugyanolyan fontos, viszont teljes mértékben elfeledett harmadik pillér is. Azáltal ugyanis, hogy a környezeti edzést is beépíted a mindennapjaidba, hatalmas eredményeket érhetsz el rendkívül rövid idő alatt.

Az emberi test néhány hét leforgása alatt képes alkalmazkodni számtalan különféle körülményhez. Nagyobb tengerszint feletti magasságban a test automatikusan több vörösvérsejtet kezd termelni, így ellensúlyozva az alacsonyabb oxigénszaturációt. Rendkívül meleg környezetben a tested kevesebb ásványi sót fog kiizzadni, és lecsökken a vizelet mennyisége is. A hőség emellett arra is stimulálja a keringési rendszered, hogy javítson a hatékonyságán, megnövelve a párolgást és a hűtő hatását. Azonban egyetlen extrém környezeti körülmény sem idéz elő annyi változást az emberi test fiziológiájában, mint a hideg.

Képzeld magad egy tősgyökeres bostoni helyébe a téli hidegek során. Habár jégesők, havas esők, hóviharok és tartósan borús idő is tépázza a mindennapok során, valójában Boston közel sem számít Amerika leghidegebb városának. Ezzel együtt a bostoni telek kellőképpen gyötrelmesek ahhoz, hogy a lakói többsége otthon töltse a mindennapjait, alaposan feltekerve a termosztátot is. Bostonban januárban az átlagos eltérés a beltéri és a kültéri hőmérséklet között akár az ijesztő 39 ºC-ot is elérheti. Amikor tehát egy tipikus bostoni lakos kilép a lakása ajtaján, valószínűleg eltorzult arccal felsikít a fájdalomtól, ahogy egy jeges fuvallat átjárja a testét. A bőre alatti idegek és izmok reakciója hatására a véredényei összeszűkülnek, ami kimondottan fájdalmas érzés lehet, ha az izmok nem szoktak hozzá korábban ahhoz, hogy ismétlődően ki vannak téve a hidegnek. Ha pedig egy átmeneti elmezavar okán úgy döntene, hogy még a cipőjét is leveszi, és mezítláb lép a hóba, a hőmérsékletkülönbség miatt úgy érezhetné, mintha forró széndarabokon sétálna.

Habár az emberi test ilyen jellegű szokatlan reakciói korántsem kellemesek, azonban mindenképpen érdemes megvizsgálnunk a jelenség fiziológiai hátterét. A keringési rendszerünk rugalmas artériák és vénák hálózatából épül fel, amelyek eljuttatják a vért (és az oxigént) minden egyes sejtünkbe. Az artériák elszállítják a vörös, oxigénben gazdag vért a szívből és a tüdőből, míg a kék színben úszó vénák visszavezetik. A véredények kiterjedt és komplex rendszere kiterítve akár a 100 ezer km-t is elérheti. Egyetlen nap leforgása alatt az emberi testben található 5,6 liter vér összesen közel 18 ezer km-t tesz meg a rendszerben – ebből majdnem négyszer át lehet érni az USA egyik partjától a másikig. Ez az elképesztő vér-szupersztráda azonban sokkal több csövek puszta hálózatánál: valójában egy aktív és reakcióképes rendszerként üzemel. A legtöbb fontos véna körül aprócska izmok hasonlóan összetett hálózata található, amelyek összeszűkülve eljuttatják a vért az egyik területről a másikra. Ezek az izmok olyan erősek, hogy ha valaki egy karddal levágná a lábunkat térd alatt, az izmok azonnal olyan erővel húzódnának össze, hogy szinte teljesen képesek lennének megállítani a vérveszteséget. Szerencsére ezt az izomreflexet nem szükséges napi szinten tesztelni, de azért jó tudni, hogy szükség esetén rendelkezésre áll. Azonban abban a pillanatban, amikor az említett bostoni lakosunk az ajtón kilépve megérzi a szinte sarkköri hőmérsékletű jeges fuvallatot, ennek a reakciónak a miniatűr változatát éli át.

A keringési rendszernek az amputációt követő életmentő hatású összeszűkülésen kívül más okai is lehetnek az izmok megfeszítésére. Például a hipotermia elkerülése érdekében a test úgy próbálja megőrizni a rendelkezésére álló hőt, hogy leállítja a végtagok vérellátását. Ilyen esetben sok-sok kilométernyi ér-autópálya marad zárva, így a vér a test középső területein maradhat, és a létfontosságú szervek meleg vérburokban lubickolhatnak, miközben lecsökken a kezek, a lábfejek, a fülek és az orr hőmérséklete. Minél hidegebb a környezet, annál erősebb a reakció. Egy olyan ember számára pedig, aki nincs hozzászokva a hőmérséklet gyakori ingadozásaihoz, az erek összeszűkülése rendkívül fájdalmas érzés lehet. A legtöbben csak úgy tudják edzeni ezt az izomreakciót, ha ténylegesen kimennek a szabadba és átélik a hideget. Akik pedig folyamatosan egyenletes hőmérsékletű környezetben élnek, egyáltalán nem foglalkoznak keringési rendszerüknek ezzel a tulajdonságával.

A keringési rendszer gyenge izmai valójában a rendkívül szűk mezsgyén ingadozó hőmérséklet mellékhatásai. Az emberiség nagy része – akik beltérben töltik a mindennapjaikat és/vagy az erőteljes hideget vagy meleget profi kültéri ruházatban élik át – soha nem edzi a testnek ezt a kritikus fontosságú rendszerét. Még a látszólag fitt, szálkás, kockahasú emberek teste is valójában gyenge keringési izmokat rejthet. A tét pedig óriási: hosszú távon ugyanis a keringési rendellenességek a világszerte mért halálozások közel 30 százalékáért felelősek.

A háttérben egy komplett, evolúciós programon alapuló fiziológia bújik meg a testünkben, amelyet még csak meg sem próbálunk kiaknázni. A központi idegrendszerben az izmok irányítása három önálló kategóriába sorolható. Vannak olyan izmok, amelyeket tudatosan aktiválhatunk az úgynevezett szomatikus idegrendszer segítségével. Ha úgy döntünk, hogy átsétálunk a szobán, az agyunk „beizzítja” azokat az idegeket, amelyek egyszerre aktiválják a láb, a hát és a has izmait. Nem kell ráfókuszálnunk minden egyes izomra, amely részt vesz egy lépés végrehajtásában, egyszerűen csak lépdelni kezdünk. Kellő odafigyeléssel akár önállóan is aktiválni tudjuk az egyes izmokat. Ez mind része a szomatikus rendszernek. Vannak azonban olyan izmaink is, amelyeket szinte egyáltalán nem tudunk aktiválni. Idetartoznak a szívritmust, az érrendszer mozgását, az emésztés sebességét, valamint a pupilláink összehúzódását irányító izmok. Ezek mind az autonóm idegrendszer részei, ami lényegében a test „robotpilótája”. Van azonban az izmoknak és reakcióknak egy harmadik csoportja is, amely az autonóm és a szomatikus rendszer közös irányítása alatt áll. Bármikor szándékosan is képesek vagyunk a lélegzetvételre vagy a pislogásra, azonban elterelődik a figyelmünk, ha az idegrendszer egy mélyebb eleme átveszi e feladatok irányítását. Ha akarjuk, átvehetjük az irányításukat az automatikus folyamatoktól, de attól azok még ugyanúgy fogják működtetni ezeket a funkciókat, amikor már nem figyelünk oda rájuk. Ez pedig remek hír, ugyanis így soha nem fordulhat elő, hogy elfelejtünk levegőt venni.

Ez a felosztás evolúciós alapokra vezethető vissza. Az egyszerű életformák kiszámítható módokon reagálnak a környezetükre. A legtöbb emlős esetében ezeknek az automatikus reakcióknak a többsége az agy primitív részéből – az agytörzs környékéről – ered. Ezek a relék a szürkeállományban elkerülik a magasabban funkcionáló központokat. Azonban ahogy az állatoknak egyre összetettebb és változékonyabb környezettel kellett megküzdeniük az evolúció során, szükségük lett bizonyos mértékű gondolkodásra a túléléshez. A nagyagykéreg és a nagyobb méretű egyéb struktúrák – amelyek a koponya felsőbb részében találhatók – ennek biztosítására alakultak ki. A motoros funkciók a neokortexbe kerültek, a szürkeállomány kiterjedtsége pedig korrelált a magasabb fokú gondolkodás képességével. Azonban a test sokmilliónyi művelete még így sem jut fel az agy magasabb szintjeire. Soha nem volt ugyanis rajtunk evolúciós nyomás arra, hogy a keringési rendszer a tudatos irányításunk alá kerüljön, ezért például a hidegre adott reakció gyakorlatilag változatlan maradt az evolúció során: biztosítani kell a törzs túlélését, akár még a végtagok elvesztése árán is. Ezen még csak agyalni sem kellett.

De mi történt, amikor az emberiség olyan mértékű technológiai fejlettségre tett szert, hogy uralma alá tudta hajtani a környezetét? Minden emberi technológia a magasabb szintű agyi funkcióink aktivitásából fakad. Tudatos elménk pedig mostanra olyan szinten irányítja a világunkat, hogy kihagytuk a buliból a hüllőagyunkat. Külső ingerek, valamint a hosszas evolúció során kialakult jelzések nélkül pedig a testünkben nem zajlanak le a korábban mindig is kritikus fontosságú funkciók. A belső programunk alvó állapotban pihen.

Az emberek szinte már a feljegyzett történelem kezdete óta függetlennek tekintik magukat a természet többi elemétől. Két kategóriába soroljuk be a bolygónk részeit: az emberi tevékenység által befolyásolt, valamint az érintetlen elemek csoportjába. Ez a felosztás azonban hamis alapokon nyugszik. Globális szinten a folyamatos ipari fejlődés drámai hatással volt az éghajlatra. Az emberiség karbonlábnyoma mindent megváltoztat. Jelen sorok írásakor az idei, 2016-os év volt minden idők legmelegebb éve, várhatóan megelőzve az összes korábbi csúcstartót. A probléma mértéke arra utal, hogy az emberiség és a környezet eredendően összefonódik. De vajon ez azzal jár, hogy egyre emberibbé tesszük a bolygónkat? Vagy valójában az emberiség mindig is a természet része volt?

A vénáid körül található aprócska izmok egyértelmű választ adnak erre a kérdésre. Akármennyire is próbáljuk megkülönböztetni magunkat a körülöttünk lévő világtól, valójában minden kétséget kizáróan a természet részei vagyunk. Az evolúció melléktermékei – az általunk készített felhőkarcolók, műanyagok és autók – nem kevésbé „természetesek”, mint egy termeszvár, egy méhkas vagy egy hódgát. Persze az emberiség tettei sokkalta pusztítóbbak, ambiciózusabbak, lenyűgözőbbek vagy hasztalanabbak, de attól még ugyanúgy részét képezik az okokból és okozatokból álló hatalmas rendszernek. Valójában mi is állatok vagyunk – csak épp rendkívül okosak.

De mégis mi köze ennek a neokortexhez? Nos, ha a testünk előre meghatározott módokon reagál a különféle környezeti körülményekre, akkor talán az emberi test korlátai kapcsán nem kellene megállnunk a bőr rétegénél. Talán az emberiség egyfajta kontinuumban létezik a külvilággal. A testünk nem önálló egység, hanem sokkal inkább az általunk tapasztalt környezet leképeződése.

Hadd hozzak erre egy példát. Az elmúlt 40 évben a hangyákat tanulmányozó természettudósok hasonló paradigmaváltással küzdöttek. Számtalan különféle hangyatípus található ugyanis minden egyes kolóniában. Vannak dolgozók, akik felderítőként biztosítják az élelmet, és felelősek a „kétkezi munka” túlnyomó többségéért; vannak katonák, akik megvédik a kolóniát a betolakodókkal szemben; és vannak királynők, akik folyamatosan hozzák világra az újabb és újabb hangyagenerációkat. Bizonyos tekintetben minden hangya önálló lény lábakkal, csáprágókkal, antennákkal, valamint az önálló tájékozódásra való képességgel. Mivel egy hangyát meg lehet vizsgálni, fel lehet boncolni és ki lehet elemezni az egyes részeit, logikusnak tűnik a gondolat, miszerint egy hangya lényegében egy önálló rovar. Azonban másként is tekinthetünk ugyanarra a hangyára. Napjainkban a hangyákat vizsgáló kutatók több millió önálló hangya helyett az egész kolóniára egyetlen élő organizmusként tekintenek. Ilyen szemszögből vizsgálva pedig az egyes hangyák lényegében egy nagyobb teremtmény sejtjeiként értelmezhetők. A kolónia jelenti magát a testet. A csoport mérete nyáron növekszik, télen pedig lecsökken. Területet foglal el, erőforrásokat halmoz fel, és biztosítja az új generációkat. A hangyák összessége valójában sokkal több, mint az egyes hangyák önálló képességeinek szummája. A kolónia lényegében egy összekapcsolt agyként – egy szuperorganizmusként – funkcionál.

A testünk sem sokban különbözik egy hangyabolytól. Jóval azt megelőzően, hogy állatok jelentek volna meg a bolygónkon, az élet csupán egysejtű élőlényekből állt – mikroszkopikus, babformájú baktériumok (úgynevezett mitokondriumok) éldegéltek és fejlődtek a vadonban. Ezek az egysejtű életformák elfogyasztották a környezetben található oxigént, és energiában bővelkedő hulladékot – úgynevezett adenozin-trifoszfátot, vagyis ATP-t – termeltek. Több millió év leforgása alatt a nagyobb méretű egysejtűeknek egyre több energiára volt szükségük az összetett folyamatok végrehajtásához. Ahelyett azonban, hogy új módszert találtak volna az ATP előállítására, a mitokondriumot inkább beolvasztották a saját sejtstruktúrájukba. Az első állati sejtek tehát egy szimbiotikus kapcsolat során jöttek létre. Ha megvizsgálnánk bármely véletlenszerűen kiválasztott vörösvérsejtet, azt láthatnánk, hogy több ezer mitokondrium oxigént használ fel és ATP-t választ ki.1 Ezek nélkül képtelenek lennénk a túlélésre. De ez még korántsem minden. A kutatók becslése szerint a mitokondriumokon túlmenően további több mint 10 billió más mikroba is megtalálható a testünkben, több mint tízezer különféle fajból összeállva – ezek együttesen a testtömegünk 1–3 százalékát teszik ki. További milliárdok élnek a bőrünkben, a szemünkben, a hajunkban és a vérünkben. Annak felismerése, hogy a baktériumok elengedhetetlen elemei az egészségünk fenntartásának, egy egészen új tudományágat hozott létre az elmúlt években, amely a bakteriális genom izgalmas világával foglalkozik. A kutatások eredményei arra utalnak, hogy az emberi testben található baktériumok egyedi kombinációja komoly hatással lehet az egészségünkre, sőt akár még a személyiségünket is képes lehet megváltoztatni.

És miért is ne tenné? Az emberi genomban 23 ezer gén található, amelyek különféle csavart nukleotidláncokból – az úgynevezett DNS-ekből – épülnek fel. Azonban emellett további 2 millió gén található a szimbióta bakteriális genomunkban. Márpedig a saját DNS-ünkhöz hasonlóan a bakteriális genom is velünk együtt fejlődik és átörökítődik az utódainkra. Valójában sokkal több mikrobiális jellemzővel bírunk, mint emberivel. Ezek a különféle organizmusok pedig együttes erővel hoznak létre egy olyan emberi testet, amelynek határát a bőr jelenti.

Ez a saját belső terünk. Mi a helyzet azonban a testtel a világunkra adott, előre programozott reakciók során? Jellemzően teljes mértékben a tudatos irányításunktól független, hogy a testünk milyen stratégiákat követ a stresszhez történő adaptálódás során. Edzés közben nem kell azon agyalnunk, hogy ideje lenne elkezdeni izzadni, a test ugyanis ezt automatikusan megteszi. Ha pedig nagy magasságban több oxigénre van szükségünk, szimplán csak gyorsabban fogjuk venni a levegőt. A szív és a mellékvese már azelőtt reagál a fenyegetésekre, hogy esélyünk lenne egyáltalán csak elgondolkodni rajtuk – így biztosítva a szükséges extra energiát. A környezetünkkel szorosan összekapcsolódó biológiai reakciók egész világa rejtőzik valójában a tudatos elménk szintje alatt. E reakciók tervrajza bele van kódolva a DNS-ünkbe, valamint azokba az idegi kapcsolatokba, amelyeket a születésünket követően azonnal elkezdünk kialakítani. Ez a rejtett biológia nem része a magasabb szintű kognitív funkcióinknak – sokkal inkább arról szól, hogy a tudatalattink miként tekint a körülötte lévő világra.

Az evolúció során a kényelem mindig is ritka kincs volt, és a stresszt tekintettük megszokottnak. Az agyunk alacsonyabb szintjei olyan környezetben fejlődtek, ahol folyamatosan testi kihívásokkal kellett megküzdeni, és részben ezeknek a nehézségeknek köszönheti az emberi faj azt, ahová mostanra eljutott. Technológiai fejlettségünk dacára ugyanis a testünk még nem áll készen arra a világra, ahol mindent a kényelem iránti vágyunknak rendelünk alá. Ingerek nélkül a küzdelmes környezeti kihívásokhoz igazodott reakcióink nem feltétlenül merülnek tartós álomba: időnként a saját testünk ellen fordulnak, hatalmas káoszt hagyva maguk után. Az autoimmun betegségeket célzó tudományos kutatások eredményei arra utalnak, hogy ezek a kórságok a külső környezettől való alapvető eltávolodásunkra, valamint a nem kellőképpen ingerelt biológiánkra vezethetők vissza.

Ez a könyv nagyrészt arról szól, mi történik, ha felülvizsgáljuk a környezettel való kapcsolatunkat, és immáron a kényelmes otthonunknál nagyobb dolog részeiként tekintünk magunkra. Bemutatja, hogy a test környezetének megváltoztatása milyen hatással van magára a testre. És ami még fontosabb: feltárja, hogyan lehetséges manipulálni a külső környezetet annak érdekében, hogy előre jelezhető autonóm reakciókat váltsunk ki a testben. Ha felismered, hogy a beazonosítható, előre programozott reakciók szándékos megváltoztatása révén meg tudod változtatni a fiziológiai működésed mélyebb rétegeit, onnantól képes lehetsz a tudatos irányításod alá vonni az automatizmusaid bizonyos aspektusait.

Ez persze igencsak furcsa kijelentés egy olyan oknyomozó újságírótól, aki a karrierje túlnyomó részében pont a hamis prófétákat és egészséggel házaló csalókat igyekezett leleplezni. És ha már itt tartunk: szokatlanul hathat egy olyan ember szájából is, akinek a totemállata leginkább zseléből áll. Az itt bemutatott eredményeket azonban megerősítik az aktuális kutatási eredmények, valamint világszerte számtalan olyan ember tapasztalatai is, akik elképesztő kontrollra tettek szert a testük fölött.

A saját biológiám megismerésének vágya egy igazi mélyponton tört rám, amikor épp a kaliforniai Long Beachen éltem 2012 júliusában. Napi 8 órát ültem a számítógép előtt, miközben pálmafák lengedeztek lágyan a szélben az ablakom előtt. A viszonylag kényelmes életem ellenére rám tört az a pusztító érzés, hogy már túl vagyok életem zenitjén. A lábaim lüktettek az elhanyagoltságtól, a hátam pedig gyakran sajgott. Azzal is nyugtattam magam, hogy a harmincas éveim közepén járva már teljesen természetes, hogy a hasam az övemre lóg. Azt éreztem, hogy a fiatalos, aktív, kalandos napjaim már a múlt ködébe vesztek, és ezzel jár, amikor középkorúvá válik az ember. Amerikaiként – vagy szimplán csak emberként – rájöttem, hogy a kényelem érzetének kialakítása a legjobb védekezés az elkerülhetetlen öregedéssel szemben. Egy kis edzés, valamint az élelmiszerbolt organikus részlegének időnkénti felkeresése bőven elegendő lett volna egy kényelmes szint fenntartásához.

Ekkor bukkantam rá az interneten egy képre, ahol egy majdnem meztelen férfi egy gleccseren ücsörgött valahol az északi sarkkörön túl. Mintha ez a nálam 20 évvel idősebb, szakállas úriember fityiszt mutatott volna az életem aktuális narratívájának. Kék szeme higgadtan pásztázta a tájat, nem rettegve attól, hogy esetleg halálra fagy. Mintha időutazó lett volna az ősi Spártából, ahol a harcosok bátran tették ki magukat a természet kihívásainak, így dacolva magukkal az istenekkel is. Egyértelműen látszott a képen, hogy ez az ember abszolút kerülte a kényelem bárminemű érzetét. Egyúttal viszont tagadhatatlan volt, hogy olyan fokú vitalitást testesít meg, ami addigra már teljesen kiveszett a saját életemből.

A Google segítségével kiderítettem, hogy Wim Hofnak hívják; egy holland guru, aki azt állította, hogy képes pusztán az akaraterejével megnövelni, illetve lecsökkenteni a testhőmérsékletét, valamint az elméjével irányítani az immunrendszerét. Edzőtábort vezetett a havas lengyel vadonban, ahová a világ minden tájáról látogattak el azért, hogy elsajátíthassák a módszerét. Állítása szerint rövid idő alatt képes bárkit megtanítani rá, miként éljen túl sarkköri körülmények között is – szinte bármiféle segédeszköz vagy felszerelés nélkül. Azt is kijelentette, hogy feltalált egy olyan légzésmódszert, amivel fejleszteni lehet az állóképességet, valamint hogy a különleges meditációs rutinja segítségével bárki hozzáférhet a saját rejtett biológiájához. És ami a legszebb az egészben: mindez akár néhány nap alatt is elsajátítható. Az egész komplett őrültségnek hangzott. Hof egyértelműen egy újabb hamis prófétának tűnt, aki „kígyóolajat” és csodatévő kúrákat árul jó pénzért a hiszékenyeknek. Számos csalóval volt már dolgom az évek folyamán. Nemrég végeztem egy egyéves kutatással egy olyan férfi halála ügyében, aki egy amerikai születésű tibeti guru felügyelete mellett próbált szuperképességekre szert tenni az arizonai sivatagban. Tíz évvel korábban, amikor külföldi programot vezettem épp indiai egyetemistáknak, egy tíznapos csendes buddhista meditációs elvonuláson vettünk részt egy szent helyen. Az elvonulásunk végén az egyik tanulóm kijelentette, hogy már majdnem sikerült elérnie a megvilágosodást, emiatt pedig öngyilkosságot követett el. A felsőbb erő hajhászása mindkét esetben halálosnak bizonyult. Ezek a tapasztalatok jelentették az alapját a pályafutásom első évtizedében kiadott két könyvemnek, úgyhogy egyértelműen felkeltette a figyelmemet, amikor valaki azt állította, hogy rejtett erőknek vagyunk a birtokában.

Ráadásul volt valami furcsán ismerős Hof módszerében, sok hasonlót láttam ugyanis szerte Los Angelesben. Nem sokkal korábban az egyik barátom meghívott egy akadályfutásra, amelynek az lett a vége, hogy a résztvevőknek a sárban kellett kúszniuk elektromos vezetékek alatt. Engem az egész ötlet megrémített, és inkább nemet mondtam az invitálásra. Később a part közelében egy ingyenes jógaóra közben szemtanúja voltam, ahogy több százan teljes spártai fegyverzetben egy közeli szirt felé meneteltek, miközben az egyedi csatadalukat üvöltötték. És természetesen számtalan fotót láttam a Facebookon a barátaimról, ahogy sártól borítva küzdötték át magukat pokoli, hideg vízzel teli vermek fölött. Habár egyik fotón sem mosolyogtak, egyértelmű volt, hogy hatalmas örömöt tapasztaltak a kihívás teljesítése után.

Ekkor született meg bennem egy egyszerű, de egyszersmind abszolút cinikus ötlet. Elutazom Lengyelországba, hogy igazoljam az egyre erősebb megérzésemet, miszerint az emberiség tetteinek elkerülhetetlen láncolata fokozatosan leromló egészségi állapothoz és boldogtalansághoz vezet. Meg voltam győződve róla, hogy Hof egy sarlatán, aki hasznot húz a hiszékeny tömegeknek nyújtott hamis reményből.

Ezért vettem egy repülőjegyet Lengyelországba azzal a megbízással, hogy kipróbálom magamon a „módszerét” – az erről szóló anyag végül a Playboy magazinban meg is jelent. Talán mondanom sem kell, hogy nem az történt, amire számítottam. A csaló feltárása helyett ugyanis végül belevágtam önmagam átformálásába, és mostanra ez már egy négyéves utazássá vált, melynek során próbálok egy kicsit jobb emberré válni.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Prompt – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License