Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Dream Lake

St. Martin’s Press, New York, 2012

Fordította: Gázsity Mila

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2012 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-057-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tonia Boze-nak
Mert megihletsz az erőddel, derűlátásoddal, együttérzéseddel, és mert arra bátorítasz, hogy olyasmivel is próbát tegyek, amire sosem hittem volna, hogy képes vagyok.
Örök szeretettel,

LK

Egy

A kísértet már nem először próbálkozott azzal, hogy elhagyja a házat, csakhogy sosem járt sikerrel. Ha a bejárati ajtó küszöbére lépett, vagy kihajolt valamelyik ablakon, azonnal eltűnt – úgy foszlott szét, mint ködpára a levegőben. Szorongva gondolt arra, hogy egy nap talán már nem lesz képes újra alakot ölteni. Azon is eltöprengett, hogy csapdába esésével egy olyan múltért büntetik-e, amelyre képtelen visszaemlékezni… és amennyiben így van, vajon mennyi ideig tarthat még ez az állapot?

A viktoriánus stílusú épület a Rainshadow Road végén állt, és úgy tekintett ki False Bay félköríves partvonala felé, mint holmi petrezselymet áruló kisasszony, aki egy táncmulatságon magányosan várja, hogy felkérjék. Lábazatának festett deszkaburkolatát kikezdte a sós tengeri levegő, belül pedig az egymást követő hanyag lakók tették tönkre. Az eredeti keményfa padlót szőnyeggel fedték el, a szobákat vékony, pozdorjalemezből készített falakkal választották el, a fa szegélyléceket több réteg olcsó festékkel mázolták le.

A kísértet az ablakból figyelte a parti madarakat: a sárszalonkákat, mocsári cankókat, liléket, kis pólingokat, melyek a reggel aranyló fényében az apálykor visszavonuló víz után megmaradt tócsákból csipegették fel bőséges táplálékukat. Éjjel felnézett a csillagokra, üstökösökre, a felhőfátyolba burkolózó holdra, és néha látta, ahogy villózva táncol az északi fény a horizonton.

Nem tudta pontosan, hogy mennyi időt tölthetett eddig a házban. Nem volt szívverése, amely segíthette volna a múló másodpercek számlálásában – az idő számára végtelenné vált. Egy nap egyszerűen csak ott találta magát, név nélkül, test nélkül, anélkül, hogy sejthette volna, ki is ő. Fogalma sem volt, hogyan, hol, vagy miért halt meg. Néhány emlék azonban ott villódzott a tudata peremén. Biztos volt például abban, hogy élete egyik szakaszában a San Juan-szigeten lakott. Úgy vélte, talán hajós vagy halász lehetett. Amikor kitekintett False Bay felé, felrémlett benne valami a tengerről, és hogy mi található túl a vízen… képes volt felidézni a San Juan-szigeteket elválasztó csatornákat, a keskeny szorost Vancouvernél. Emlékezett a Puget-öböl cikcakkos partvonalára, és arra is, ahogy az éles sárkányfogazathoz hasonló, keskeny, hosszú öblöcskék Olympiánál a szárazföldbe marnak.

Emellett emlékezett sok-sok dalra, a szövegükre, a strófákra, még a zenei bevezetőkre is. Amikor a csend elviselhetetlenné vált, a kihalt szobákban járkálva énekelgetett magának.

Szenvedélyesen vágyott arra, hogy kapcsolatba léphessen egy élőlénnyel. De még a padlón futkosó rovarok figyelmét sem keltette fel. Ki volt éhezve arra, hogy megtudjon valamit… bármit, bárkiről… hogy emlékezetébe idézhessen olyan embereket, akiket hajdan ismert. Csakhogy az emlékeihez nem férhetett hozzá egy bizonyos rejtélyes napig, amikor majd kiderül, hogy milyen sors vár rá.

Egy reggel látogatók érkeztek a házba.

A kísértet felvillanyozva leste a közeledő autót, melynek kerekei alatt lelapult a kikövezetlen felhajtón burjánzó növényzet. A kocsi megállt, és ketten szálltak ki belőle: egy sötét hajú fiatalember és egy farmert, lapos sarkú cipőt és rózsaszín kabátkát viselő idősebb nő.

– …el sem hittem, hogy rám hagyta – magyarázta épp a nő. – A hetvenes években az unkatestvérem azzal vásárolta vissza, hogy majd rendbe teszi és eladja, de valahogy sosem jutott el addig, hogy hozzá is fogjon. A valódi értéket itt a birtok jelenti, a föld… a házat kétségtelenül le kell bontatnod.

– Tudna egy becsült összeget mondani… hogy nagyjából mennyi lenne? – kérdezte a férfi.

– A telek?

– Nem, a ház felújítása.

– Úristen, dehogy! Hiszen a szerkezet is károsodott… szó szerint mindent ki kellene cserélni.

A férfi nem titkolt érdeklődéssel bámulta a házat. – Szeretném belülről is megnézni.

A nő homloka aggodalmas ráncokba gyűrődött. – Ó, Sam, nem hinném, hogy biztonságos lenne bemenni.

– Vigyázni fogok.

– Nagyon nem szeretném, ha bajod esne, és engem terhelne miatta a felelősség. Beszakadhat alattad a padló, vagy rád zuhanhat egy gerenda. És fogalmam sincs, miféle kártevők verhettek tanyát bent…

– Nem lesz semmi baj. Csak öt percet kérek. Épp csak villámgyorsan körülnéznék – unszolta behízelgő hangon a férfi.

– Nem lenne szabad megengednem…

Sam megvillantotta elbűvölő, zsivány vigyorát.

– De azért megengedi. Mert képtelen ellenállni nekem.

A nő megpróbált szigorú képet vágni, de az ajka akaratlanul is vonakodó mosolyra húzódott.

Én is ilyen voltam, eszmélt rá meglepetten a kísértet. Megfoghatatlan, illékony emlékek villantak fel benne… azok a régi flörtök, azok a tornácon töltött hajdani esték. Igen, valóban értett ahhoz, hogy elcsavarja a nők fejét, legyenek bár fiatalok vagy idősek, tudta, hogyan kell megnevettetni őket. Lányokat csókolt, akiknek a száján édes tea ízét érezte, a nyakukra, vállukra felvitt púder illatát.

A jól megtermett fiatalember felvágtatott a tornác lépcsőjén, majd nekivetette a vállát a beragadt bejárati ajtónak. Az előtérbe azonban már bizonytalanabbul lépett be, mintha attól tartana, hogy a sötétből előugrik valami, és ráveti magát. Minden lépésével felkavarta a padlón megülő port, amely gomolygó felhőben lebbent fel, és tüsszögésre késztette.

Micsoda emberi hang! A kísértet már el is felejtette, hogy milyen egy tüsszentés.

Sam tekintete végigsuhant az omladozó falakon. A szeme még a félhomályban is kéken ragyogott, a sarkából finom nevetőráncok sugaraztak szét. Nem számított férfiszépségnek, de jóképű volt, a vonásai határozottak, szabályosak. Sok időt töltött a szabad ég alatt, látszott rajta, hogy nem szoláriumban barnult le. Ahogy kíváncsian végigmérte, a kísértet szinte magán is megérezte a nap sugarait… hogy milyen lehet forró érintésük a bőrén.

Közben az idősebb nő is odaóvatoskodott a bejárathoz és bekukucskált. A haja ezüst fénykoszorúként vette körül a fejét. Úgy markolta az ajtófélfát, mintha rázkódó, zötyögő metrókocsi kapaszkodóoszlopa lenne.

– Olyan sötét van itt. Tényleg nem hiszem, hogy…

– Csak öt percet kérek. – Sam leakasztott a kulcscsomójáról egy kis zseblámpát, és felkattintotta. – Mi lenne, ha elmenne kávézni… úgy fél órára?

– És hagyjalak itt teljesen egyedül?

– Nem teszek kárt semmiben.

– Nem a ház miatt aggódom, Sam! – horkant fel a nő.

– Nálam van a mobilom – paskolta meg a hátsó zsebét a férfi. – Telefonálok, ha bármi gond adódna, és akkor jöhet, hogy megmentsen – tette hozzá, és a nevetőráncai hangsúlyosabbá váltak.

A nőből drámai sóhaj tört fel.

– Mégis mire számítasz? Szerinted mire találsz ebben a romhalmazban?

A férfi közben már elfordult, mert a ház belseje megragadta a figyelmét.

– Talán otthonra.

– Valaha az volt – biccentett a nő. – De elképzelni sem tudom, hogy újra valaki otthona lehessen.

A kísértet megkönnyebbült, amikor a nő elment.

Sam a zseblámpa fénypászmáját lassan, félkörívben mozgatva hozzáfogott a ház felderítéséhez. A kísértet szobáról szobára követte. A kandallópárkányokat, törött bútorokat mindenütt gézfátyolként lepte be a por.

A férfi tekintete megakadt a szőnyeg egy szakadt részén, feltépte, és rávilágított a keményfa padlóra alatta.

– Mahagóni? – mormolta szemügyre véve a sötét, ragacsos felületű fát. – Vagy tölgy?

Fekete diófa, adta meg magában a választ a válla felett átkandikáló kísértet. Egy újabb felfedezés… ezek szerint ért a padlóhoz. Tudta, hogyan kell dörzspapírral lecsiszolni, kézzel lekaparni, fényesíteni, hogyan kell vattára öntött páccal beereszteni.

Átmentek a konyhába, ahol az öntöttvas tűzhely kis beugrójának falán még megmaradt néhány törött csempe. Sam körbejáratta a fénycsóvát az aládúcolt mennyezeten, a ferdén lógó faliszekrényeken. Tekintete megállapodott egy üres madárfészken, az alatta látható madárürülékfoltokon, és megcsóválta a fejét.

– Nyilván elment az eszem – mormolta.

Kilépett a konyhából, és átballagott a lépcsőhöz. Megállt, hogy végighúzza a hüvelykujját az oszlopos korláton, és a kosz alatt egy csíkban barnásvörösen felfénylett az összekaristolt fa. A lépcső elkorhadt, veszélyes részeit kerülgetve óvatosan fellépkedett a második szintre. Közben önkéntelenül is grimaszolt, és néha horkantva fújtatott is, mintha valami egészségre ártalmas szag csapta volna meg az orrát.

– Igaza van – motyogta bűntudatosan, amikor felért az emeleti folyosóra. – Ez a hely megérett a lebontásra.

A kijelentés hallatán rettegés fogta el a kísértetet. Mi lesz vele, ha földig rombolják a házat? Talán végleg kihuny, ellobban a léte… Ugyanakkor elképzelni sem tudta, hogy kizárólag azért volt ennyi időn át a hely foglya, hogy aztán látszólag minden ok nélkül végezzenek vele. Körüljárta Samet, alaposan szemügyre vette, és szörnyen szeretett volna valami módon kommunikálni vele, de tartott attól, hogy a férfi sikoltozva elmenekülne.

Sam egyenesen átgyalogolt rajta, és megállt a felhajtóra néző ablaknál. Az évtizedek óta felgyűlt mocsok miatt az üvegen csak halvány derengéssel szűrődött át a napfény. A férfi mélyet sóhajtott.

– Régóta vársz már, mi? – kérdezte halkan.

A kérdés megriasztotta a kísértetet. Aztán azonban rájött, hogy Sam a házhoz beszélhetett, mert így folytatta:

– Fogadok, hogy úgy száz évvel ezelőtt csodás látványt nyújtottál. Kár lenne, ha nem kapnál még egy esélyt… de a fenébe is, az komoly pénzbe kerül. Pedig már ahhoz is szükség lesz minden vagyonomra, hogy beindítsam a szőlőbirtokot. Az ördögbe! Nem is tudom…

Miközben a kísértet Sam sarkában végigballagott a helyiségeken, érzékelte, hogy a férfi egyre jobban kötődik a rozoga épülethez, egyre nő benne a vágy, hogy újra éppé és széppé tegye. Közben félhangosan eldünnyögte, hogy csak egy álmodozó vagy egy bolond kezdene ilyen munkába. A kísértet egyetértett.

Aztán felhangzott kint egy autóduda hangja, az idősebb nő visszatért, és Sam kilépett az ajtón. A kísértet megpróbált vele tartani, de szinte azonnal elhatalmasodott rajta az a szédítő, megrendítő érzés, mintha darabokra esne szét – mindig ez volt, ha megkísérelte elhagyni az épületet. Egy törött ablakból figyelte, ahogy a férfi kinyitja a vezetőülés melletti ajtót.

De Sam nem szállt be azonnal, hanem vetett még egy utolsó pillantást a tisztáson álló, roskadozó házra, melynek omladozó falait kígyófű és sziksófű tengere, gubancosan növő káka vette körül. False Bay felé kitekintve látszott a távolban a sima, kék víztükör, az apálykor visszamaradt tócsák a barna iszapsávban.

A férfi kurtán biccentett, mintha döntésre jutott volna.

A kísértet pedig újabb felfedezést tett: képes volt reménykedni.

Mielőtt Sam ajánlatot tett volna a birtokra, odahívott valaki mást is, hogy megvizsgálja a házat – egy férfit, aki nagyjából egykorú lehetett vele, nagyjából harmincéves, vagy talán valamivel fiatalabb. A férfi tekintete hidegen cinikus volt – másoknak egy egész élet kell ahhoz, hogy ilyen pillantással szemléljék a világot.

Testvérek lehettek, erre vallott sűrű, sötétbarna, szinte fekete hajuk, szép ívű szájuk, szálas termetük. De míg Sam szeme kék volt, mint a trópusokon a tenger, a fivéréjé a fagyos jégkorszakot idézte. Az arca kifejezéstelen volt, csak a szája mellett húzódott két mély, keserűségről árulkodó ránc. Míg Sam darabosan, markánsan jóképű volt, a testvére szép metszésű arcvonásai már-már túl tökéletesnek tűntek. Olyan férfi benyomását keltette, aki szeret jól öltözni, jól élni, és nem sajnálja a pénzt drága fodrászra és külföldön készített cipőre.

Egyetlen dolog hatott szokatlanul makulátlanul ápolt külsején: érdes keze arra utalt, hogy fizikai munkát végez. A kísértet látott már ilyen kezet… talán a sajátját? Lepillantott láthatatlan testére, és azt kívánta, bár öltene valamiféle formát, alakot. Bár lenne hangja. Miért van itt ezzel a két férfival, ha csak megfigyelni tudja őket, de nem szólhat hozzájuk, nem kommunikálhat velük? Ebből vajon miféle leckét kellene megtanulnia?

Tíz perc sem telt el, és a kísértet arra jutott, hogy Alex – Sam így hívta a másik férfit – átkozottul sokat tud a házépítésről. Azzal kezdte, hogy körüljárta az épületet, és közben rámutatott minden repedésre az alapban, minden hiányzó szegélyelemre, a megroggyant tornác födémének minden korhadt gerendájára. Belépve rögtön megtalálta azokat a helyeket, amelyekre a kísértet maga is felhívta volna a figyelmét, hogy érzékeltesse a ház állapotát: a hepehupás padlót, a rosszul záródó, megvetemedett ajtókat, a penészfoltokat, ahol a repedt csövekből folyadék szivárgott.

– A szakértő szerint a szerkezeti problémák javíthatók – magyarázta Sam.

– Kivel nézetted meg? – Alex leguggolt, hogy szemügyre vegye a szalon beomlott kandallóját, és az így láthatóvá vált kémény repedéseit.

– Ben Rawley-val. – Alex arckifejezése láttán Sam hangja védekezővé vált. – Igen, tudom, hogy nem fiatal…

– Valóságos őskövület.

– …de érti a dolgát. És ingyen csinálta, szívességből.

– A helyedben nem hinnék neki. Keresned kell egy rendes mérnököt, aki reálisan méri fel a helyzetet. – Alex beszédmódja jellegzetes volt, minden szótag olyan tárgyilagosan és kérlelhetetlenül hagyta el a száját, ahogy a mérőszalag kicsúszik a tokjából, enyhe rekedtségével még fémes zaját is sikerült felidéznie. – Az egészben az egyetlen előny az, hogy egy veszélyes szerkezetű épülettel a telek kevesebbet ér, mint ha beépítetlen lenne. Vagyis lealkudhatod az árat, ha arra hivatkozol, hogy komoly költségekkel kell számolnod a bontás és a törmelék elszállíttatása miatt.

A kísértetet szorongás fogta el. A ház lerombolása számára a véget jelentheti… talán végleg a feledés ködébe merülhet.

– Nem bontatom le – jelentette ki Sam. – Helyreállíttatom.

– Sok sikert hozzá.

– Igen, tudom… – Amikor Sam beletúrt a hajába, az erőteljes mozdulat hatására rövid, sötét fürtjei borzasan meredtek fel. Gondterhelten felsóhajtott. – A birtok tökéletes arra, hogy szőlőt telepítsek… tudom, be kellene érnem ennyivel, és örülnöm kéne neki. De ez a ház… van benne valami, amit… – Megrázta a fejét, s valahogy egyszerre tűnt értetlennek, aggódónak és elszántnak.

Sam (a kísértettel együtt) arra számított, hogy Alextől marón gúnyos választ kap. Az öccse azonban felegyenesedett, átvágott a szalonon, megállt az egyik bedeszkázott ablaknál, és letépte róla az ősrégi furnérlapot. A farostlemez tiltakozva reccsent egyet, de könnyen lejött, és a helyiséget egyszeriben elárasztotta a fény és a friss levegő. A napfény pászmája láthatóvá tette a térdmagasságban táncoló, meg-megcsillanó porszemeket.

– Nekem is a gyengém minden vesztett ügy – mormolta fanyarul Alex. – A viktoriánus stílusú házakról nem is szólva.

– Tényleg?

– Hát persze. Elképesztő munka és kész energiapazarlás a fenntartásuk, emellett mindenütt mérgező anyagokra lehet bukkanni bennük… Létezik ember, aki nem rajong az ilyesmiért?

Sam elmosolyodott.

– Na és, te mit tennél a helyemben?

– Fejvesztve menekülnék. De minthogy nyilvánvalóan meg akarod venni a házat… jut eszembe, ami a kölcsönt illeti, ne is próbálkozz a szokásos csatornákkal. Neked most egy pénzes pasas kell. És a kamatba belerokkanhatsz.

– Ismersz valakit?

– Lehet. Mielőtt azonban erről beszélnénk, muszáj lesz szembenézned a tényekkel. A javítások minimum kétszázötvenezer dollárba kerülnek. Arra ne számíts, hogy tőlem ingyen kapod az anyagot és a munkaerőt. Azt tervezem, hogy belevágok a munkába a Dream-tónál, szóval annyi dolgom lesz, hogy azt sem tudom majd, hol áll a fejem.

– Hidd el, Al, sosem számítok rád semmiben – felelte száraz hangon a bátyja. – Annál több eszem van.

Érzékelni lehetett köztük valami feszültséget – a szeretet és ellenségesség effajta keverékének a gyökere mindig a zaklatott családi háttérben rejlett –, emellett a kísértet meghökkenve tapasztalt valami szokatlant: olyan fagyos hideget érzett, hogy ha emberi testtel rendelkezik, megborzongott volna. Alex Nolanből olyan jeges kétségbeesés áradt, amilyet a kísértet még magánya legsötétebb napjaiban sem tapasztalt soha.

A kísértet ösztönösen elhúzódott tőle, de az érzést így sem úszhatta meg.

– Hát ilyen a bőrödben lenni? – morfondírozott körbejárva a férfit. – Hallod a hangomat?

Alex nem válaszolt, csak megrázta a fejét, mintha elmerengett volna, és épp magához térne.

– Átküldök egy mérnököt – mondta végül. – Nem kerül pénzedbe. Épp eleget fogsz költeni erre a házra. Szerintem fogalmad sincs, hogy mibe készülsz belevágni.

Majdnem két év telt el, mire a kísértet viszontlátta Alex Nolant, és addig Sam volt a lencse, melyen át a külvilágot szemlélhette. Bár a házat még mindig nem tudta elhagyni, most legalább gyakrabban érkeztek látogatók: Sam ismerősei, a szőlőbirtok munkásai és a szerelők, akik a villany- és vízvezetéken dolgoztak.

Havonta egyszer felbukkant Sam bátyja, Mark is, hogy besegítsen a kisebb, hétvégi munkákba. Egyszer a padló egy részét hozták rendbe, hogy vízszintes legyen, máskor a régi, karmos lábú fürdőkádat csiszolták le és zománcozták újra. Közben végig beszélgettek, viccesen ugratták egymást. A kísértet rendkívül élvezte ezeket a látogatásokat.

Egyre több minden jutott eszébe a régi életéből, és úgy gyűjtögette az emlékeket, mintha a padlón szétguruló gyöngyszemek lettek volna. Már emlékezett arra, hogy annak idején rajongott a dzsesszért, a big bandekért, a képregényhősökért és repülőgépekért. Szeretett bizonyos rádiós műsorokat: Jack Bennyét, Edgar Bergenét, a George és Gracie show-t. Még nem tudott meg annyit a múltjáról, hogy egészként érzékelhesse, de úgy gondolta, idővel erre is sor kerül. Mint azokon a festményeken, melyeken a színek pöttyei kellő távolságból nézve kiadják a teljes képet.

Mark Nolan megbízható, nyugodt férfi volt, az a fajta, akivel a kísértet szívesen barátkozott volna. Kávépörkölő vállalkozást vezetett, ezért minden alkalommal hozott magával egy zacskó kávébabot, és a látogatását kávéfőzéssel kezdte – kannaszám itta a sötét főzetet. Miközben megdarálta és gondosan kimérte a kávét, a kísértetnek sikerült felidéznie azt a keserédes, gazdag, természetes illatot… és ahogy az ital egy kiskanálnyi nádcukortól és tejszíntől folyékony bársonnyá változott.

Nolanék beszélgetéséből apránként kivette, hogy a fiúk szülei alkoholisták voltak. Ez láthatatlan, de csontig ható sebeket ejtett három fiukon és Victoria nevű lányukon. A szülők már rég meghaltak, de a Nolan gyerekek nem igazán jártak össze – egy olyan család túlélői voltak, amire senki sem akart visszaemlékezni.

Különös, hogy négyük közül egyedül a maga köré golyóálló falat építő Alex házasodott meg. Darcyval, a feleségével Roche Harbor közelében éltek. Egyetlen lánytestvérük, Victoria, egyedül nevelte kislányát Seattle-ben, Sam és Mark pedig eltökélte, hogy sosem nősül meg. Sam nem rejtette véka alá a véleményét, miszerint nincs nő, akiért megérné megkockáztatni a házasságot. Ha úgy érezte, hogy egy kapcsolata vészesen közel kerül ehhez az állapothoz, azonnal véget vetett neki, és lelépett.

Egy alkalommal épp azt mesélte Marknak, hogy szakított legutóbbi partnerével, egy nővel, aki szerette volna, ha a kapcsolatukat magasabb szintre viszik.

– Mi az a magasabb szint? – tudakolta Mark.

– Fogalmam sincs. Szakítottam, mielőtt kiderült volna. – A tornácon ültek, és festékoldóval kenegették egy régi lépcső korlátbábjait, melyeknek már ki is nézték a helyét a bejárati korlátnál. – Egyszintes pasas vagyok – folytatta Sam. – Szex, vacsora valami étteremben, néha egy-egy személytelen ajándék, és soha, de soha nem beszélünk a jövőről. Kész megkönnyebbülés, hogy véget ért. Csodás nő, de torkig voltam az érzelmi csalamádéval.

– Mi az az érzelmi csalamádé? – kérdezte derűsen Mark.

– Te is tudod… amit a nők csinálnak folyton. Az a „sírok-nevetek” dolog. Vagy az „elszomorítottál, mindjárt felrobbanok a dühtől”. Nem értem, hogy képesek egynél több érzést megtapasztalni egyidejűleg. Mintha egyszerre próbálnának több tévécsatornát nézni.

– De én már láttam, hogy ilyesmi veled is megtörtént.

– Mikor?

– Alex esküvőjén. Amikor Darcyval fogadalmat tettek egymásnak. Vigyorogtál ugyan, de a szemed könnybe lábadt.

– Ó, hogy az! Épp a Száll a kakukk fészkére egyik jelenete járt a fejemben… amikor Jack Nicholsonon már elvégezték a lobotómiát, és a barátja könyörületességből megfojtja egy párnával.

– Az esetek jelentős részében szívesen megfojtanám Alexet egy párnával – bólogatott Mark.

Sam elvigyorodott, aztán hamar elkomorult újra az arca.

– Valakinek tényleg le kéne lőnie irgalomból. Az a Darcy ritka egy dög. Emlékszel, amikor az esküvői próbavacsorán Alexet az „első férjeként” emlegette?

– Hát, mert az első férje.

– Igen, de ha valaki ezt hangsúlyozza, azzal arra utal, hogy lesz még második is. Darcynak egy férj pont olyan, mint egy kocsi, és folyton jobb márkára vált. Csak azt nem értem, hogy Alex ezzel teljesen tisztában volt… mégis elvette feleségül. Mármint… ha már muszáj megházasodnia, akkor igazán választhatott volna egy kedves nőt is.

– Darcy nem olyan szörnyű.

– De akkor miért támad mindig olyan érzésem beszélgetés közben, hogy bölcsebb lenne, ha egy kifényesített pajzs tükrében néznék vele szembe?

– Nem az esetem, de biztos sokan vannak, akik szerint nagyon dögös – vont vállat Mark.

– Ez nem elég ok arra, hogy feleségül vegyék.

– Mondd csak, Sam, véleményed szerint létezik egyáltalán elfogadható ok a nősülésre?

Az öccse megrázta a fejét.

– Inkább szenvednék szerszámgép általi fájdalmas balesetet.

– Láttam, hogyan kezeled a gérvágó fűrészt, úgyhogy azt mondanám, hogy erre nagyon is van esélyed – hümmögött Mark.

Alex néhány nap múlva váratlanul beállított a házba a Rainshadow Roadon. Mintha fogyott volna, amióta a kísértet utoljára látta, pedig rajta aztán addig sem volt semmi felesleg. A járomcsontja élesen kiugrott, fagyoskék szeme alatt sötét karikák húzódtak.

– Darcy azt akarja, hogy váljunk külön – jelentette be minden bevezetés nélkül, amikor Sam beljebb tessékelte.

– Miért? – meredt rá leplezetlen aggodalommal a bátyja.

– Fogalmam sincs.

– Nem mondta meg?

– Meg sem kérdeztem.

Sam szeme elkerekedett.

– Jézusom, Al! Hát meg sem akarod tudni, hogy miért készül elhagyni a feleséged?

– Nem igazán.

– És nem lehetséges, hogy ez is része a problémának? – kérdezte fanyarul Sam. – Hogy Darcy talán olyan férjet szeretne, aki érdeklődést mutat az érzései iránt?

– Pontosan azért kedveltem meg Darcyt, mert vele sosem kellett ilyen beszélgetéseket folytatnunk. – Alex zsebre vágott kézzel beballagott a hajdani szalonba, és szemügyre vette az ajtókeretet, amit Sam éppen be akart kalapálni a helyére. – Így el fog hasadni a fa. Előre ki kell fúrni a lyukakat.

A bátyja rámeredt.

– Van kedved segíteni?

– Persze. – Alex a helyiség közepén álló munkalaphoz lépett, és az akkumulátoros fúrógép után nyúlt. Ellenőrizte a beállítógyűrűt és tokmányt, majd kísérletképpen megnyomta a kapcsolót, mire a gép fémes, éles hangon felvonyított.

– Meg kellene kenni a csapágyat – jegyezte meg bocsánatkérőn Sam. – Már egy ideje tervezem, csak sosem jutok el odáig, hogy meg is csináljam.

– Jobb lenne teljesen kicserélni. Majd később elintézem. Addig pedig… van a kocsiban egy jó kis fúróm. Négypólusú motor, túlterhelés elleni védelemmel.

– Szuper!

Ahogy a férfiak általában, úgy foglalkoztak Alex tönkrement házasságával, hogy nem foglalkoztak vele, nem beszéltek róla, helyette szótlanul, jó hangulatban dolgoztak együtt. Alex nagy gonddal állította be a helyére az ajtókeretet, mindent pontosan lemért és megjelölt, és a tökéletes illeszkedés érdekében kézzel véste le a vakolt fal keskeny peremét.

A kísértet örömét lelte a rendes asztalosmunkában, mert ott mindennek értelme volt: a simára csiszolt szegélyek és élek szépen összesimultak, az érdes felületeket lesmirglizték és lefestették, minden egyenes volt. Helyeslő pillantással figyelte Alex mozdulatait. Ahhoz képest, hogy amatőr volt, Sam elfogadhatóan dolgozott, de sokat hibázott, és többször is ki kellett javítani, amit elvégzett. Ehhez képest Alex tudta, mit csinál, és ez látszott is.

– Azt a mindenit! – jegyezte meg elismerően Sam, amikor észrevette, hogy az öccse még talplemezeket is vágott, és a keret aljához erősítette díszes lábazatként. – Hát akkor kénytelen leszel a másik ajtót is megcsinálni, mert az hétszentség, hogy én erre nem vagyok képes.

– Nem gond.

Sam kiment, hogy megbeszéljen valamit a munkásaival, akik az áprilisi ugrásszerű növekedésre készülve máris metszeni kezdték a fiatal szőlővesszőket. Alex folytatta a munkát a hajdani szalonban. A kísértet szokása szerint énekelgetve járkált fel-alá a helyiségben, amikor egyszer csak egy időre abbamaradt a kalapálás és fűrészelés zaja.

Alex hozzáfogott, hogy fagittel betömje a szögek lyukait, és tömítést tegyen az ajtókeret réseibe, s közben halkan dudorászni kezdett. Lassan kivehetővé vált a dallam, és a kísértet megdermedt a döbbenettől: a férfi ugyanazt a dalt dúdolta, amit ő.

Vagyis valamilyen szinten érzékeli a jelenlétét.

A kísértet folytatta az éneklést, de egy pillanatra sem vette le a tekintetét Alexről, aki félretette a tömítőpisztolyt, de nem állt fel. Tenyerével a combjára támaszkodva térdelt a padlón, és szórakozottan dudorászott.

A kísértet elhallgatott, és közelebb lépett.

– Alex… – szólította meg bizonytalanul. Amikor nem kapott választ, türelmetlenül reménykedve, sürgetőn megismételte: – Alex… itt vagyok!

Alex úgy hunyorgott, mint amikor valaki a sötétből kilép a vakító napfényre. Egyenesen a kísértetre meredt, kitágult pupilláját keskeny gyűrűként vette körül jegeskék szivárványhártyája.

– Hát látsz engem? – tudakolta megrökönyödve a kísértet.

Alex ügyetlenül hátralendült, és fenékre esett. Ugyanezzel a mozdulattal azonban megragadta az első keze ügyébe eső szerszámot, egy kalapácsot, és felemelte, mintha a kísértethez akarná vágni.

– Te meg ki a fene vagy? – hördült fel.

Kettő

Az idegen megrökönyödött arckifejezése pontosan tükrözte Alexét.

– Te meg ki vagy? – förmedt rá Alex.

– Nem tudom… – felelte vontatott hangon a másik férfi, farkasszemet nézve vele.

Tovább beszélt volna, de akkor vibrálni kezdett… mint amikor a kábeltévén rossz a vétel… és eltűnt.

A helyiségben csend volt. Egy méhecske leszállt az egyik szúnyoghálós ablakra, és járkálni kezdett rajta.

Alex letette a kalapácsot, és idegesen kifújta a levegőt. Az előző esti túlzásba vitt italozástól égett a szeme, ezért hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve megmasszírozta a szemsarok püffedt bőrét. Hallucináció, jutott döntésre magában. Egy kukába való agy hulladéka.

Vadul rátört az alkohol utáni vágy, és egy pillanatra felmerült benne, hogy kimegy a konyhába, és körülnéz a kamrában. Csakhogy Samre nem volt jellemző, hogy erősebb italt tartson… valószínűleg mindössze bort találna.

És még dél sem volt. Eddig még sosem fordult elő, hogy már délelőtt inni kezdett volna.

– Hahó! – Sam az ajtóban állt, és különös tekintettel fürkészte az öccsét. – Kell valami? Mintha a hangodat hallottam volna.

Alex halántéka a szívével egy ütemben, fájdalmasan lüktetett. Enyhén émelygett.

– A szőlőben dolgozó munkásaid között… van rövid, fekete hajú pasas, aki valamiféle retró pilótadzsekit visel?

– Briannek sötét a haja, de elég hosszú. És még sosem láttam pilótadzsekiben.

Alex felállt, és az ablakhoz ment. Ujjával megpöckölte a szúnyoghálót, mire a méhecske riadtan felrebbent, és duzzogó zümmögéssel elrepült.

– Jól vagy? – hallotta meg Sam hangját.

– Persze.

– Mert ha esetleg beszélgetni szeretnél valamiről…

– Nem.

– Rendben – mondta Sam szándékosan hanyag hanglejtéssel, ami eléggé bosszantotta az öccsét. Darcy is mindig így beszélt… mintha bizony körülötte lábujjhegyen kellene járni.

– Pár perc, és végzek itt, aztán már indulok is. – Alex a munkalaphoz ment, és elkezdett lemérni egy szegélylécet.

– Jó – biccentett a bátyja, de továbbra is az ajtóban téblábolt. – Al… ittál mostanában?

– Nem eleget – vágta rá Alex gyilkos őszinteséggel.

– Nem gondolod…

– Ne gyere nekem ezzel, Sam!

– Vettem.

Sam rámeredt, és cseppet sem próbálta leplezni, mennyire aggódik. Alex tudta, nem kellene felkapnia a vizet attól, hogy a bátyja törődik vele, csakhogy ő mindig másképp reagált, mint a többiek, ha emberi melegséget vagy kedvességet tapasztalt – az ilyesmi belőle azt váltotta ki, hogy elforduljon, magába zárkózzon. Amit mások vagy megemésztettek, vagy lekophattak. Ő ilyen, és kész.

Az arca kifejezéstelen maradt, az ajkát összeszorította. Bár Sammel testvérek voltak, szinte semmit sem tudtak egymásról. Alex úgy látta jónak, ha ezen nem változtatnak.

Sam távozása után a kísértet figyelme újra Alex felé fordult.

Amikor az imént egymásra meredtek, megdöbbentette a felismerés, hogy valamiféle kapcsolat jött létre köztük, és így tisztában volt mindazzal, amit csak Alex érzett… keserűséget, vágyat a zsibbadt feledésre, valami parázsló, árva igényt, melyet semmi sem tudott kielégíteni. A kísértet mindezeket nem érezte át… inkább csak olyan volt, mint a polcokra kitett könyvek címeit nézegetni egy könyvesboltban. Az érzékelt élmény intenzitása azonban megriasztotta a kísértetet, ezért hátrahúzódott.

És úgy tűnik, ismét láthatatlanná vált.

Sötét hajú… pilótadzsekiben… Hát így festek? Mi egyebet vehetett még észre Alex? Talán hasonlítok valakire, akit ismersz? Esetleg valakire egy régi fényképen? Segíts rájönni, hogy ki vagyok!

A tehetetlenségtől szinte remegve figyelte, ahogy a férfi beállítja a helyére az ajtókeretet. A kalapácsütések visszhangot vertek a szobában. A kísértet továbbra is ott lézengett Alex közelében. A kettejüket összekötő kapcsolat még megvolt – törékenyen, de megmaradt, és így képes volt érzékelni egy lassan pusztuló lelket, amely sosem kapott esélyt, sosem jutott elég szeretethez, reményhez, kedvességhez vagy bármihez mindazon tapasztalatok közül, melyek alapvetően szükségesek egy emberi lény fejlődéséhez. Ha eldönthette volna, hogy kivel alakít ki szorosabb kapcsolatot – egyszerűbben fogalmazva, hogy kit fog kísérteni –, annyi szent, hogy egyáltalán nem Alexet szemelte volna ki magának, csakhogy nem volt választása.

Alex rendet rakott Sam szerszámai között, és magához vett egy fúrógépet, amire ráfért a javítás. Elindult kifelé, a kísértet pedig a nyomába szegődött.

Alex kilépett a tornácra. A kísértet habozott, aztán mégis előrelendült. Ezúttal nem esett szét, nem töredezett elemeire a tudata. Képes volt követni Alexet.

Ki a házból.

Miközben a felhajtón parkoló kocsi felé tartott, Alex képtelen volt megszabadulni a türelmetlenség bele-belesajduló, viszkető érzésétől, melynek a forrását nem tudta beazonosítani. Az érzékszervei kellemetlenül érzékennyé váltak, a napfény valósággal elvakította, a frissen nyírt fű és az ibolyák illatát émelyítően édesnek érezte. Lesütötte a szemét, de amikor lenézett az ösvényre, valami furcsa jelenségre lett figyelmes. A fény különös játéka lehetett, de a lába előtt két árnyék nyúlt el. Dermedten bámulta a két előtte kirajzolódó sziluettet. Lehetséges lenne, hogy az egyik kissé elmozdult, míg a másik mozdulatlan maradt?

Kényszerítette magát, hogy tovább menjen. Ha megadja magát a tévképzeteknek, ha hangosan beszélni kezd holmi jelenésekhez, akkor tuti, hogy valami erősen őrzött rehabon végzi. Darcy megragadna minden alkalmat, hogy bezárassa. Sőt ami azt illeti, a bátyjai is.

Nagy akaraterővel arra koncentrált, hogy mindjárt elindul hazafelé. Darcy elutazott Seattle-be lakásokat nézni, vagyis a házuk üres. Békében leihatja magát. Ez jól hangzott. Annyira jól, hogy a kocsikulcs kissé megremegett a kezében.

Miközben beszállt a BMW-jébe, besurrant mellette egy árnyék is, és úgy nyúlt el a vezetőülés mellett, mint egy odavetett párnahuzat. Együtt indultak hazafelé.

Három

Ez mégiscsak nevetséges… Miután évekig sóvárgott, hogy elhagyhassa a Rainshadow Roadon álló házat, az Alex Nolan társaságában eltöltött néhány hét elég volt ahhoz, hogy a kísértet mindenáron vissza akarjon térni oda. Csakhogy nem volt valami nagy mozgástere, és hamar kiderült, hogy egy újabb, láthatatlan börtön foglya: ott ragadt Alexnél. Mindössze annyit tehetett, hogy átmegy egy másik helyiségbe, vagy pár méterrel odébb suhan, de ennél többen nem reménykedhetett. Amikor Alex elhagyta Roche Harbor-i ultramodern otthonát, úgy húzta magával a kísértetet, mintha madzagra kötött léggömb lett volna. Vagy pontosabb hasonlattal: mintha horogra akadt, tehetetlen hal lett volna a horgászzsinór végén.

A nőket vonzotta Alex feltűnő, komoran jóképű megjelenése, ezért gyakran próbáltak ismeretséget kötni a távolságtartó, szenvtelenül viselkedő férfival. Szexuális igényeit a Seattle-ben élő Darcy elégítette ki időnkénti látogatásai során, pedig már megállapodtak abban, hogy hivatalosan is különválnak, előkészítendő a válásukat. Ha beszélgettek, a szavaik borotvapengeként ejtettek sebeket egymáson, majd szex következett – egyedül ezt a kapcsolati formát ismerték. Darcy egyszer kijelentette, hogy ugyanazok a vonásai tették borzalmas férjjé, amelyek miatt olyan istenien teljesített az ágyban. Amikor egymásnak estek, a kísértet tapintatosan elvonult a ház legtávolabbi szobájába, és igyekezett meg sem hallani a nő elragadtatott sikolyait.

Az agárvékony, egyenes, fekete hajú Darcy gyönyörű volt. Gyémántkeménységű önbizalom áradt belőle, mely miatt lehetetlen lett volna bárkinek is sajnálatot éreznie iránta. Csakhogy a kísértet felfigyelt nála a sebezhetőség jeleire… a hajszálvékony, álmatlanságról árulkodó ráncokra a szeme és a szája körül, enyhén erőltetett nevetésére. Ezek mind arra utaltak, hogy tudja: a házassága óriási csalódás volt.

A kísértet Alexszel ment, amikor a férfi körülnézett egyik ingatlanfejlesztési projektjén, egy Roche Harbor-i lakóparkban, melyre csak „kis ékszerdobozként” utalt. A takaros házakat úgy rendezték el, hogy körülfogjanak egy fűvel és bokrokkal beültetett, zöld teret, melyen egyébként a postaládák is álltak. Az emberek talán nem kedvelték Alexet, de a munkáját megbecsülték. Tudták róla, hogy kézben tart mindent, és határidőre átadja az elkészült épületeket, még a San Juan-szigeten is, ahol pedig az alvállalkozók hajlamosak voltak arra, hogy a saját időszámításuk szerint dolgozzanak.

A szigeten mindenki számára nyilvánvaló volt azonban, hogy Alex túl sokat iszik, túl keveset alszik, és hogy ennek egy idő után meglesz a böjtje. Nemsokára a házasságához hasonlóan az egészsége is megromlik. A kísértet nagyon-nagyon remélte, hogy nem kell majd végignéznie a férfi lassú pusztulását.

Most, hogy nem távolodhatott el Alextől, türelmetlenül várta, hogy újra ellátogassanak a Rainshadow Roadra, ahol komoly változások álltak be a Nolan család többi tagjának az életében.

Néhány nappal azután, hogy a kísértet elhagyta a Rainshadow Roadot, a telefon egy szokatlanul késői órában csörrent meg. A kísértet sosem aludt, úgyhogy azonnal Alex szobájában termett, mihelyt a férfi felkapcsolta az éjjelilámpáját.

Alex a szemét dörgölve, félálomban, rekedtes hangon szólt bele a kagylóba:

– Sam… Mi van?

Miközben a választ hallgatta, az arckifejezése nem változott meg, csak holtsápadt lett. Kétszer is nyelnie kellett, mire ki tudta nyögni:

– Egész biztos?

A beszélgetés fennmaradó részéből a kísértet azt vette ki, hogy a Nolan fivérek húga, Victoria autóbalesetet szenvedett, és a helyszínen életét vesztette. Sosem volt férjnél, és senkinek sem árulta el, hogy ki lehet a gyermeke apja, így hatéves lánya, Holly teljesen árván maradt.

Alex letette a telefont, és könnytelen szemmel, vakon a kopár falra meredt.

A kísértetet megrázta a döbbenet és szomorúság, pedig sosem találkozott Victoriával. A nő fiatalon halt meg – a veszteség igazságtalansága, kegyetlensége váltotta ki a kísértet együttérzését. Vágyott a sírás fényűzésére, a megkönnyebbülésre, melyhez a könnyek árán juthat. Csakhogy test nélküli lélekként erre képtelen volt.

És nagyon úgy tűnt, hogy Alex Nolan is.

Victoria Nolan tragikus halálának azonban lett egy egészen figyelemreméltó következménye: miután Markot nevezték meg Holly, a kislány gyámjaként, beköltöztek Samhez, így már hármasban éltek együtt a Rainshadow Roadon.

A házban uralkodó általános hangulat Holly érkezése előtt leginkább egy futballcsapat öltözőjét idézte. Csak akkor mostak, ha már elfogyott minden hadra fogható ruhadarab. Az étkezésekre kapkodva, állandóan változó időpontokban került sor, a hűtőben legfeljebb félig üres szószosflakonok meg egy hatos csomag sör árválkodott, és néha némi maradék pizza egy zsírfoltos kartondobozban. Orvoshoz kizárólag akkor kellett menni, ha varratokra vagy minimum defibrillálásra volt szükség.

Mark és Sam azonban valahogy helyet csinált az életében a hatéves kislány számára, és ez az együttérző gesztus mindent megváltoztatott. A gyorskaján élőn agglegények olyan odaadással kezdték olvasgatni az élelmiszereken a tápanyagtartalmat közlő címkéket, mintha az életük múlna rajta. Amelyik összetevő nevét nem tudták kimondani, az tiltólistára került. Olyan új szavakat tanultak, mint „angolkór” vagy „rotavírus”, emellett bevágták vagy féltucat Disney-hercegnő nevét, és megtanulták, hogyan lehet hosszú hajból mogyoróvaj segítségével kiszedni a beleragadt rágógumit.

A két testvér hamarosan arra is rájött, hogy mihelyt valaki megnyitja a szívét egy gyermek előtt, attól fogva másokat is közel enged magához. A Holly beköltözését követő év során Mark beleszeretett Maggie-be, egy vörös hajú, fiatal özvegybe, és minden korábbi, házassággal kapcsolatos előítélete kártyavárként omlott össze. Azt tervezték, hogy augusztusban összeházasodnak, aztán saját házat vesznek a szigeten, ahol Hollyval hármasban élhetnek, Sam pedig újra egyedül marad a Rainshadow Roadon.

Csak idő kérdése volt, hogy Sam is arra az elhatározásra jusson, hogy esélyt ad a szerelemnek. Az addigi félelmei teljesen megalapozottak voltak – a szüleik, Jessica és Alan példája azt bizonyította a négy Nolan gyereknek, hogy a kudarc és pusztítás magjai minden szerelmi kapcsolat elején szárba szökkennek, és előbb vagy utóbb meghozzák keserű termésüket.

Egy durván elfajuló jogi csatát követően Alex és Darcy megállapodott a feltételekben, melyek alapján különválásuk válássá minősülhetett át. A nő mindent vitt, pénzt és a legtöbb vagyontárgyukat, beleértve a házat. Ezzel nagyjából egy időben gazdasági visszaesés következett be, és az ingatlanpiacon különösen rossz lett a helyzet. A bank zálogjogot érvényesített Alex Roche Harbor-i lakóparkján, ami miatt bizonytalan időre félre kellett tennie a Dream-tó melletti ingatlanfejlesztésre vonatkozó terveit.

Alex csak ivott és ivott, míg láthatóvá nem vált rajta az a koravén vonás, amely a fiatalon kiégő személyeket jellemezte. Zsibbadtságra vágyott. Feledésre. A kísértet csak feltételezni tudta, hogy mivel Alex alkoholista szülök legfiatalabb gyermeke volt, a túlélése nagyban múlt azon, hogy mennyire képes közönyös távolságot tartani. Hiszen ha nem érez semmit, ha nem bízik senkiben, ha tagadja minden szükségletét és gyengeségét, akkor nem bánthatják.

Minden elmúló nap kimosott, kimart belőle valamit. Vajon mennyi ideje lehet hátra, tűnődött a kísértet, míg már semmi sem marad belőle?

Mivel a Roche Harbor-i lakóparkkal már nem, a többi tervével pedig még nem foglalkozhatott, Alex az ideje nagy részét azzal töltötte, hogy a Rainshadow Roadon, a szőlőbirtokon álló házon dolgozott. Voltak helyiségek, melyekben olyan nagy kárt tett a beázás, hogy kénytelen volt a tégláig leverni a vakolatot, és szinte újraépíteni mindent, kezdve a padló szigetelésével. Saját kezűleg vágta ki egy antik tapéta szegélyét és mintáját, melyek segítségével szitanyomott másolatot készített, és ezzel borította a nappali falát. Sam szeretett volna fizetni neki az elvégzett munkáért, Alex azonban nem volt hajlandó elfogadni a pénzt. Tudta, a bátyjai nem igazán értik, miért mutat ilyen érdeklődést a ház iránt. Főként azért tette, hogy megnyugtassa a lelkiismeretét – már ami megmaradt belőle –, mivel korábban nem jelentkezett önként, hogy ő is részt venne Holly életében. Szóba sem jöhetett, hogy bármi köze legyen egy gyerek felneveléséhez, arról azonban gondoskodhatott, hogy a kislány otthona biztonságos és kényelmes legyen, mert ahhoz értett.

A nyár derekán jártak, az Esőárnyék-szőlőbirtok munkásai már javában végezték a szőlő visszavágását, és eltávolították a levelek egy részét, hogy a napfény közvetlenül érhesse a gömbölyödő bogyókat. Alex már reggel megérkezett. A padlástérben készült dolgozni, de mielőtt felment volna, benézett Samhez a konyhába kávéért.

Az előző esti vacsora kellemes, otthonos illatát még mindig érezni lehetett – csirkeleves, egy kis zsályával fűszerezve. A pulton régi üvegbúra alatt halványsárga sajtdarab állt.

– Al, ne süssek neked pár tükörtojást, mielőtt hozzáfogsz? – kérdezte Sam.

Alex megrázta a fejét:

– Nem vagyok éhes. Csak kávé kell.

– Hát jó. Jut eszembe… örülnék, ha ma nem csapnál túl nagy zajt. Itt van egy barátnőm, akire ráfér a pihenés.

– Akkor szólj neki, hogy kúrálja valahol máshol a másnaposságát. Nekem ma a szegélyekkel lesz dolgom – meredt rá morcosan az öccse.

– Akkor csináld meg később – javasolta Sam. – És egyáltalán nem másnapos. Tegnap balesetet szenvedett.

Mielőtt azonban Alex válaszolhatott volna, újra megszólalt a csengő. Az a fajta antik, mechanikus csengő volt, amit kulccsal kell felhúzni.

– Valószínűleg valamelyik barátnője jött meg – motyogta Sam. – Alex, ha lehet, ne légy nagyon seggfej.

Egy perc múlva már be is kísérte a nőt a konyhába.

Alex abban a pillanatban felfogta, hogy akkora bajban van, amilyenben életében még sosem volt. Egyetlen másodpercre nézett csak bele a hatalmas, kék szempárba, és mintha kiütötték volna, azonnal vereséget szenvedett. Moccanni sem tudott, a rémület és a vágy valósággal a földhöz szegezte.

– Zoë, ő az öcsém. Alex, bemutatom Zoë Hoffmannt – hallotta meg Sam hangját.

Képtelen volt elkapni a tekintetét, és a nő üdvözlését mindössze egy komor biccentéssel viszonozta. Nem nyújtott neki kezet – óriási hiba lett volna megérintenie.

Zoë Hoffmann úgy festett, mintha valami régi magazin egyik hirdetéséből lépett volna ki: szőke, plakátra kívánkozó alakú nő volt, az arcát rakoncátlan, göndör, szőke fürtök keretezték. A természet pazarlón bánt vele, és jóval több szépséget juttatott neki, mint amennyi egyetlen személynek járna. Ugyanakkor olyan enyhén görnyedt, bocsánatkérő tartással állt, mint azok a nők szoktak, akik iránt a férfiak nem a leghízelgőbb módon mutatják ki elismerésüket.

Zoë Samhez fordult.

– Nincs véletlenül egy süteményestáljuk, amire kirakhatnám a muffinokat?

– A hűtő melletti szekrényben lesz. Alex, segítenél Zoënak, míg én felmegyek Lucyhoz? – Sam a nőre pillantott. – Megkérdezem, hogy a nappaliban szeretne üldögélni, vagy inkább kísérjem fel hozzá magát.

– Persze, persze – bólintott Zoë, és a konyhaszekrényhez lépett.

Alexet riadtsággal töltötte el a kilátás, hogy akár csak egy percre is magára maradjon Zoë Hoffmannel, és menekülőre fogta. Sammel egy időben ért a konyhaajtóhoz.

– Nekem dolgom van – közölte fojtott hangon. – Nem érek rá Betty Booppal locsogni.

Zoë válla megfeszült.

– Al, csak segíts neki előkeríteni azt a nyavalyás süteményestálat, jó? – mormolta halkan Sam.

Miután a bátyja elment, Alex Zoë felé fordult, aki lábujjhegyre emelkedve próbált lebűvölni a konyhaszekrény polcáról egy üvegbúrával fedett tálat. Amikor odaért mögé, az orrát megcsapta a behintőporozott női test illata, és zsigeri, vad vágyakozás lett úrrá rajta. Fegyelmezetten, gépies, precíz mozdulattal levette a süteményestálat, és egyetlen szó nélkül letette a gránitlapú pultra. Rettegett, hogy mit mondhat vagy tehet, ha csak egyetlen pillanatra is elhagyja az önuralma.

Zoë elkezdte átrakni a tepsiből a tálra a muffinokat. Alex ott maradt mellette, és kezével erősen megtámaszkodott a pulton.

– Menjen nyugodtan – szólalt meg halkan, lehajtott fejjel a nő. – Nem muszáj itt maradnia locsogni velem.

Olyan szemrehányó hangon ismételte meg az előbbi megjegyzését, hogy Alex tudta, elnézést kellene kérnie. Ám az elhatározása azonnal semmivé foszlott, amikor látta, milyen gyengéden fonódnak a nő ujjai minden egyes sütemény köré, amikor kiemeli őket a tepsiből.

Összefutott a nyál a szájában.

– Mit rakott ezekbe? – sikerült kinyögnie.

– Áfonyát – felelte Zoë. – Kóstolja meg, ha szeretné.

A férfi azonban megrázta a fejét, és szinte vakon nyúlt a kávéja után. A keze enyhén remegett.

A nő rá sem nézett, csak fogott egy muffint, és rátette a kávéscsésze kistányérjára.

Alex egy darabig mozdulatlanul, némán bámulta, ahogy folytatja a sütemények elrendezését a tálon, aztán önkéntelenül a felajánlott muffinért nyúlt, olyan erősen markolta meg, hogy az ujjai alatt behorpadt a lágy tészta fehérítetlen sütőpapírból készült kapszlija, és sietve elhagyta a konyhát.

Amikor végre egyedül volt a tornácon, Alex lenézett a kezében tartott muffinra. Általában nem szerette az ilyesmit, és a sütemények íze leginkább gipszkartonra emlékeztette.

Beleharapott a könnyű, puha, magas muffinba, melynek tetejét ropogós morzsa borította. Érzékelte benne a narancshéj aromáját, a szétfolyó, átsült áfonya fanyar ízét. Minden édes falat újra meg újra meghökkentette. Kényszerítette magát, hogy lassan egyen, és ne habzsolja be az egészet. Mikor fordult elő utoljára, hogy valaminek érezte az ízét is?

Amikor végzett, csak ült tovább, és várta, hogy egész testében szétáradjon a melegség. Megengedte magának, hogy gondolatai a konyhában tartózkodó nő felé kalandozzanak. Az a kék szem, a világos fürtök, a nőies vonású, rózsás arc… Nagyon zavarta, hogy Zoë ilyen reakciót vált ki belőle, és elfogadhatatlannak tartotta, hogy a találkozásuk során keletkezett izgalom csak lassan múlik el.

Ez a nőtípus eddig még sosem hozta lázba. Senki sem vesz komolyan egy ilyen külsejű nőt.

Zoë.

Ki sem lehetett mondani a nevét anélkül, hogy az ajka ne állna csókra.

Fantáziálni kezdett… hogy odamegy Zoëhoz, bocsánatot kér a faragatlanságáért, és elbűvöli annyira, hogy a nő hajlandó legyen randizni vele. Elmennek piknikezni a telkére, a Dream-tó mellé… leterít egy plédet a vadalmafák alatt, a nap átsüt a lombokon, és fényfoltokat vetít a nő arcára.

Elképzelte, ahogy lassan levetkőzteti, és feltárul előtte dús idomú, fehér teste. Belefúrja az arcát a nyaka ívébe, hogy Zoë beleborzongjon… a nyelvével kóstolgatja piruló bőre ízét…

Erősen megrázta a fejét, hogy megszabaduljon ezektől a gondolatoktól. Teleszívta a tüdejét, vett egy nagy levegőt, aztán még egyet.

Nem ment vissza a konyhába. Miközben nesztelenül feliszkolt a padlásra, nagyon ügyelt, nehogy véletlenül újra találkozzon Zoë Hoffmannel. Minden egyes lépéshez komoly akaraterőre volt szüksége, de eltökélte, hogy nem enged meg magának semmiféle gyengeséget.

Bár nem tudott olvasni a tornácon üldögélő Alex gondolataiban, a kísértet átérezte ezeket. Végre volt valami, amit a férfi igazán akart… annyira, hogy a vágyától összesűrűsödött körülötte a levegő, mintha cukorszirup lett volna. Ennél emberibb reakciót a kísértet még sosem tapasztalt nála.

Amikor azonban Alex úgy döntött, hogy inkább távolságot tart Zoëtól, mégpedig pontosan azért, mert megkívánta, a kísértetnek elege lett az egészből. Úgy érezte, mintha egy örökkévalóság óta várna türelmesen, és ezzel nem szolgálja senki javát. Sem a sajátját, sem Alexét. Nem jutnak előbbre. Bár a kísértet nem volt tisztában a probléma gyökerével – hogy miért és hogyan vált egy lassan az öngyilkosság felé sodródó alkoholista állandó társává –, az nyilvánvaló volt számára: oka van annak, hogy össze van láncolva Alexszel.

Ha le akarja vakarni a nyomorultat, muszáj lesz cselekednie.

Az épület történetének egy pontján könyökfával megerősített falakat húztak fel a tágas, manzárdtetős, ablakfülkés padláson, hogy lakhatóvá tegyék a belső teret, ám az így létrejött, kontár módon kialakított helyiségek huzatosak volt. Alex azzal foglalatoskodott, hogy szilárd szigetelőhabot illesszen a födémgerendák közé, aztán pedig tömítőanyaggal nyomja tele a réseket.

Letérdelt a padlóra, és épp hozzáfogott ahhoz, hogy kicserélje a kinyomópisztoly szilikonpatronját, amikor mozdulatlanná dermedt, mert megpillantott valamit a falon. A törmelékek és törött bútorok halmából sötét árnyék körvonalai emelkedtek ki.

Az árnyék már hetek óta vele volt. Alex megpróbált ügyet sem vetni rá, megpróbált annyit inni, annyit aludni, hogy megfeledkezzen róla, azonban lehetetlen volt megszabadulni az érzéstől, hogy valami éberen figyeli. Sőt az utóbbi időben mintha enyhe ellenségességet is érzékelt volna. Ami azt jelenti, hogy vagy megőrült… vagy valami tényleg kísérti.

Az árnyék egyre közelebb surrant hozzá, Alex pedig megérezte, ahogy ereiben hűvösen szétárad az adrenalin. Ösztönösen is úgy mozdult, hogy védeni tudja magát, és eldobta a kinyomópisztolyt. A patron elpattant, a szilikon ráfröccsent a falra.

A sötét árnyék azonnal eltűnt.

Alex azonban továbbra is érzékelte, hogy valami ellenséges dolog ólálkodik a közelében. Vár és figyel.

– Tudom, hogy itt vagy – szólalt meg rekedtes torokhangon. – Ki vele, mit akarsz? – Az arca nyirkos lett a verejtéktől, amely patakokban csorgott le a pólója alatt. A szíve gyorsan, összevissza kalapált. – Aztán azt is áruld el, mi a fenét kell tennem ahhoz, hogy megszabaduljak tőled!

Csend.

A levegőben lassan alászálló porszemek lebegtek.

Az árnyék visszatért. Nesztelenül alakot öltött, egy férfiét… egy eleven, háromdimenziós lényét.

– Nekem is ugyanez járt a fejemben – felelte az ismeretlen. – Mármint az, hogyan szabadulhatnék meg tőled.

Alex arcából kifutott a vér. Lezöttyent a padlóra, mert különben úgy borult volna fel, mint egy dominó.

Istenem, megőrültem!

Csak akkor eszmélt rá, hogy ezt fennhangon is kimondta, amikor meghallotta az idegen válaszát:

– Nem, nem őrültél meg. Valóságos vagyok.

A magas, nyúlánk férfi kopott bőrdzsekit és khakiszínű nadrágot viselt. Fekete haját katonásan rövidre nyírták, vonásai határozottságról árulkodtak, a szeme sötét volt, a tekintete mérlegelő. Mintha egy John Wayne-film egyik mellékszereplője volna… a forrófejű lázadó, akinek meg kell tanulnia, hogy engedelmeskedjen a parancsnak.

– Hahó! – köszönt hanyagul az idegen.

Alex lassan, kissé imbolyogva felállt. Sosem volt spirituális beállítottságú. Kizárólag konkrét dolgokat tudott elfogadni, egyedül az érzékszerveinek hitt. A világon minden olyan elemekből tevődött össze, melyek eredetileg szétrobbanó csillagokból származtak, vagyis az emberek alapvetően gondolkodó csillagporlények voltak.

És amikor meghaltak, azzal örökre elenyésztek.

De akkor… ez mi lehet?

Valamiféle érzékcsalódás. Alex előrelépett, és habozva kinyújtotta a kezét. Ujjai akadály nélkül áthatoltak az ismeretlen mellkasán. Egy pillanatra mást sem látott, csak a saját csuklóját, amint belemélyedt a másik férfi gyomorszájába.

– Jézusom! – Visszarántotta a kezét, és szemügyre vette a kézfejét, majd a tenyerét is.

– Nem tudsz bántani. Eddig már vagy százszor áttrappoltál rajtam – magyarázta tárgyilagosan, kissé régimódi kifejezést használva az idegen.

Alex kísérletképpen előrenyúlt, és áthúzta a kezét a férfi karján, vállán.

– Ki vagy te? – nyögte ki. – Angyal? Kísértet?

– Látsz netán szárnyat rajtam? – tudakolta gunyorosan az idegen.

– Nem.

– Én is így gondoltam. Úgy fogalmaznék, hogy kísértet vagyok.

– Mit keresel itt? Miért követsz már egy ideje?

A férfi sötét tekintete megállapodott rajta.

– Nem tudom.

– Talán valami üzeneted van számomra? Valami befejezetlen ügy, amiben segítenem kellene neked?

– Áh, nem.

Alex szörnyen szerette volna azt hinni, hogy csak álmodik, de az egész túlságosan is valóságosnak tűnt: a padlás enyhén állott, meleg levegője, az ablakokon beáradó poros, citromszínű fény, a szigetelőhab vegyszereinek szaga, amely egy kicsit mindig a banánra emlékeztette.

– Mi lenne, ha egyszerűen csak békén hagynál? – vetette fel egy idő után. – Lenne rá lehetőség?

A kísértet tehetetlen ingerültséggel meredt rá.

– Bár megtehetném! – tört ki szenvedélyesen. – Egyáltalán nem tartom szórakoztatónak, hogy minden este azt nézzem, ahogy magadhoz veszel egy hétdecis Jack Danielst, és betintázol. Már hónapok óta majd széthasad a búrám az ásítozástól, annyira unom az egészet. El sem hiszem, hogy ezt mondom, de jobb volt, amikor még csak Sammel éltem itt.

– Te… – Alex tántorogva tett pár lépést, és leroskadt egy halom padlódeszkára. A tekintetét nem vette le a kísértetről. – Sam talán…

– Nem. Eddig te vagy az egyetlen, aki képes volt engem meglátni vagy meghallani.

– De miért? – követelt választ felháborodva Alex. – Miért épp én?

– Nem én választottalak. Már régóta a ház foglya vagyok. Azután sem tudtam elhagyni, hogy Sam megvette, pedig sokszor próbáltam. Aztán áprilisban rájöttem, hogy veled ki tudok menni, szóval megtettem. Eleinte olyan megkönnyebbülést éreztem! Örültem, hogy végre kijutottam, még ha ez azzal járt is, hogy mindenhová veled kellett mennem. A gond az, hogy gyakorlatilag hozzád vagyok láncolva. Követnem kell téged mindenhová.

– Lennie kell valami megoldásnak – motyogta Alex, és erősen megdörzsölte az arcát. – Talán egyfajta terápia… gyógyszer… ördögűző… lobotómia…

– Szerintem arról van… – fogott bele a magyarázatba a kísértet, de elhallgatott, amikor léptek dobbantak a lépcsőn.

– Al? – hallották meg Sam hangját. A férfi már a lépcső tetején járt, aztán a balusztrád törtfehérre festett oszlopai között megjelent komor arca. Amikor felért, megállt, belekapaszkodott az utolsó lépcsőpillérbe, és kurtán megkérdezte: – Mi van?

Alex tekintete a bátyjáról visszasuhant a kísértetre, aki alig egyméternyire állt tőle, és nagy volt a kísértés, hogy megkérdezze, Sam vajon látja-e a férfit. A kísértet tömör volt, emberi formájú, és annyira jelen volt… Alex lehetetlennek érezte, hogy Sam nem veszi észre.

– A helyedben nem tenném – tanácsolta a kísértet, aki mintha olvasott volna a gondolataiban. – Sam ugyanis nem lát engem, és olyan benyomást keltesz majd, mintha megőrültél volna. Márpedig semmi kedvem veled együtt bevonulni a gumiszobába.