AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Hétköznapok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-02-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Hétköznapok

Tartalom

Hétköznapok

Népünnep

A jó szomszédok

Csodák

Az apa sírja

Két földesúr

A szalmagunyhó

Ifjabb Dömsödi Góliáth Péter

A nagynéne és unokahúga

A cantus praeses

A táblabíró

A zivatar éje

A Koplaló

Fekete ház

Zöldhalom

A csavargó

A félelmes tanya

Vértörvényszék

A vén cigány

A fukar végpercei

A kegyes férfiú

A boldog ember

A mocsárok viránya

Élő férj özvegye

A törvények halottja

Szegény bíró be kár volt

A sírásó

Népünnep

Nosza örüljünk,
Ünnepet üljünk;
Ártatlan örömünkért
Meg ne szégyenüljünk!
Népdal.

Mintegy húsz éve lehet – nem tudom, szerdán volt-e vagy szombaton –, elég az hozzá, hogy nagypéntek napja volt. A nap szokása szerint jó korán reggel fölkelt, s megkezdte betanult pályafutását az égen; a verebek fölébredtek, s elkezdték dicsérni az asztagokat, melyekben számukra kész kalászok teremnek; a verebek fölébreszték a gazdasszonyokat, a gazdasszonyok fölébreszték a cselédeket, és a gazdákat fölébreszté a szomjúság. Ezen körülménynek köszönheti a nagy kiterjedésű K… városa – köszöni is azóta naponkint – azon esetet, hogy a napnak azon szakaszában, mely egy klasszikus régiségű diák példabeszéd szavaiként a múzsákba annyira szerelmes, minden rendű és rangú lakosai talpon és fejjel az ég felé állanak; a gazdák, miután a kerek kalapot szegről leakasztván, abba saját fejöket beleültették, s ekként e mai napra rótt öltözködés kívánalmainak eleget tettek vala, indulnak szokott napi foglalatosságaik után, megtudandók, hol árulják legolcsóbban a vizet, azon vizet tudniillik, mellyel bizonyos emberbarátok, kiket a közvélemény csaplárosoknak nevez, a bor kártékony hatású erejét törekednek megszelídíteni. A diákok előkotorják az ágy alul könyveiket, a beléjök hajtogatott füleknél fogva, azokban kikeresvén a délelőtti leckét, szorgalmasan faragák a padokat, vagy legyeket fogdosnak, s egyéb ily épületes foglalatosságokban gyakorolják túlömlengő, ifjú erejöket. A görög kalmár elkezd fel- s alá sétálni három lépés hosszú üres boltjában. – A Zrínyiből kergetik haza a vendégeket. Az öreg harang pedig az öreg toronyban a város minden rendű és rangú lakosainak személyválogatás nélkül tudtára adja, hogy – hét az óra.

Így történt ezelőtt húsz évvel is K… városában nagypéntek napján, mely nap csak annyiban különbözött egyéb tisztességes hétköznapoktól, hogy e napon sem veres, sem fehér, sem semmiféle nemzet színét viselő bort egy igazhivő is nem szokott inni a nagy kiterjedésű városban, hanem – a városon kívül. Örömünnep napja volt ez, mely öröm nem hagyta magát a gerendák és sárfalak közé szoríttatni, hanem kiviteté magát a szabad mezőre, melynek köröskörül csak a láthatárba olvadó mennyország a kerítése, s fejével az egeket verdesé.

Már reggeli kilenc órakor írmagul sem lehetett az említett város falai közt épkézláb embert találni. Ifjak és vének, nők és férfiak, gyalog és lóháton, egymásba csibbenkedve, egymást megelőzve és egymást siettetve vágtattak, nyomultak, és törekedtek ama hosszú térségen kifelé, mely sárba és porba öltözködve a városon belől szokásnál fogva neveztetik utcának; innét pedig kiérve, anélkül, hogy jellemén legkisebbé is változtatna, kocsiút nevet visel, s a szőlők közé visz, melyek nem csekély távolságban fehérlenek a meggy- és cseresznyefák virágaitól.

E szőlőkön innen kedves kis halmon piroslik egy kisded kápolna teteje; előtte egy fekete márványobeliszk, melynek vén, bemohosodott betűi olvashatlanok. Közel a kápolnához négyszegű temető terül, mint zöld folt a csapásnak nevezett csordajárta homoksík felett, mint oáz a Szaharában, melybe virágok helyett fehér, piros és kék keresztek vannak ültetve. Ennek átellenében áll a mázsaház, idomtalan, nagy tetejű épület; magánosan van ott, száműzve a távolabb két sorban vonuló deszkasátrak falanxa közül, háta mögött két domboldalba vájt pincekocsma, és egy pocsóta szélén a korlátokkal ellátott bikaakol tűnnek föl le nem írható, regényes helyzetben. Ha már most valaki magát azon kútágas tetejébe képzeli, mely e körülményesen leírt tárgyak közt helyet foglaló tér kellő közepén valamennyi szomjas utasok nagy gyönyörűségére kútgém és veder nélkül van felállítva, és innét, e magasságból a messzeségbe széttekint, és látja az említett tárgyak és épületek fedeleit erősen megrakva mindkét nembeli halandókkal, látja a mázsaház kéményeiből előbukkanó kíváncsi fejeket, kiknek kíváncsiság dolgában mit sem engednek a sátorok ormaira kapaszkodottak fejei – és látja, miképpen minden igazhivő iparkodik saját becses személyét bizonyos bátorságos hely sáncai közé elbarricadirozni, a nyílt térséget osztatlanul engedvén át a lovaslegénységnek, kik kezökben pattogó karikással, szájokban még pattogóbb és karikásabb teringetteszerű felkiáltási trópusokkal száguldoznak fel s alá jó lovaik hátán s jó kedvök szárnyain; ha valaki – mondom – ezen óvakodási előkészületeket figyelemmel végigtekinti, sajátszerű előfogalommal fog bírni azon nagyszerű népünnepről, mely szemei előtt ekképpen végbemenendő lesz.

A mázsaház tárt kapuja előtt karcsú szalmaszékeken a város előkelő hölgyei foglalnak helyet, szivárványos legyezőikkel sátorozva el érdekes halványságú arcaikat a nap merészen bámuló sugarai elől; érdemes férjeik, mind tapasztalt, hizodalmas férfiak – több telivér, ifjú honreménnyel egyetemben az ajtóküszöbhöz és holmi vitézi megugráshoz megfejthetetlen vonzódást nyilvánítanak – míg az örvendő közönségnek azon része, mely öltönyei hosszúsága miatt azon elismert hasznú műtételre, mely hadi nyelven megfutamodásnak neveztetik, nem alkalmatos, a négyszögű temető árkai közt találta célszerűnek népies vigalmaival együtt letelepedni. Azon csekély része pedig a férfitömegnek, mely őseitől öröklött rettenthetetlen bátorságánál fogva miután azt az említett csárdákba történt rövid betekintés által hathatósan megedzette volna – a síkra kilépni elég merész vala, oly nyomatékos vendégmarasztókkal és jelentékeny petrencerudakkal találta magát ellátni, miszerint lehetetlen volt észre nem venni, hogy az élvezetes népünnepély megkezdésére bizonyos rémületes és minden szíveket iszonyattal betöltő tünemény megjelenése váratik, melyet látni sokan, de melynek szemébe nézni kevesen akarnak.

E víg és minden szív- és szemeket gyönyörködtető mulatság így tart reggeli kilenc órától délután háromig; az élvező közönség jön és megy és néz, és nem lát semmit; haragszik, és nem tudja kire, és ismét kibékül; a két pincecsárdát pedig a nap terheitől és még valamitől elázott férfiak kezdik körülfekünni, kik mindnyájan bőgő hegedűnek nézik immáron a dicső eget, és azt sem tudják: fiai vagy leányai-e ők édesapjuknak.

Az érintett és árkokkal körülvett temető közepe táján kőemelvény foglal helyet, mely a szentháromság talapzatát képezi kékre festett homokkőből faragva. Ez emelvényen két, finom modoruk s öltözetök választékossága után ítélve, előkelő rangú hölgy ül, kik éppen nem látszanak ez általános, unalom fűszerezte kíváncsiságban s e félelembe mártogatott örömben résztvenni.

– De csak mégis áldott, jó úriember ez a Dömsödi úr; mi sok szép javakkal áldotta meg a mindenható, és mégis milyen nagy leereszkedést mutat irántunk; mennyivel tartozunk már eddig is neki, és mégis úgy bánik velünk, mintha ő volna adós; ezt az urat meg kell becsülnünk, leányom; bizony meg, kivált neked, ki iránt oly nagy figyelemmel viseltetik; aztán, ki tudja!… Még eléggé fiatal … mi volna lehetetlen?… no de nem szólok, semmit sem szólok; úgyis látom, hogy rám sem hallgatsz.

Ilyetén beszédektől szabadítá meg keblét az említett hölgyek egyike, kinek kegyes és jó szándékkal tele arculatában könnyű első tekintetre megismerni az édesanyát; szavaiban a gyanútlan, mindenben hivő nőt, ki minden embert becsületes embernek, minden szót igazmondásnak tart, s vétkeznék, ha valakiről valami rosszat csak fel is tudna tenni, kivált ha az a valaki – még nagy úr is.

A megszólított hölgy – egy fiatal lyánka, gyermekded arcán a kora búskomolyság nyomaival – miután egy fájdalmas tekintettel mindazt megmondta anyjának, mit szóval és hangnyomattal elmondani nem lehet, az ártatlan szív homályos aggodalmait, némán nyomott el egy könnyet sötét szempilláival, némán nyomott vissza egy sóhajt kebelébe.

Minő felhő lehet az, mely a gyermekszív napvilágos reggelébe sóhajt és könnyeket zavar?…

– Aki áldója van, ni! Bizony behunyja szemét, hogy ne lássa, hogy becsületes emberek között van! – zúgá mellettök egy erős, férfias torokhang, egyszersmind azon hang tulajdonosa hatályosan ránta vissza egy kapaszkodó suhancot, ki pimasz közönbösséggel akarta magát a két hölgy mellé fészkelni. – Nézd! – fejezé be a torokhang ura, holott semmit sem mutatott a legénynek egyebet, mint ökleinek mivoltát, melyekkel – miután annak gallérját elegendőképpen megrázta, s őt vagy három ölnyi távolságra egy lökéssel odább szállította volna – önelégülten markolt bajuszába, vidám, protektori tekintettel mosolyogva fel védenceire.

Az elutasított suhanc pedig, ki semmihez sem hasonlított jobban, mint egy krumplizsákhoz, mely felül zsíros kalapban, alul két sáros saruban végződik, s e sajátságaiért Telezsák név alatt volt ismeretes a nagy kiterjedésű város közönsége előtt, három önkénytelen cigánykereket vetvén, elvégre ama részén támaszkodott meg testének, mely a természet által azon célra látszik rendeltetve lenni, hogy legyen hova helyheztetni a pápaszemet; azután pedig nagy sántítások és nyögések segedelmével felváncorogva, oly emberevő pillanatokat hajigált kalapja alul hevenyészett keresztapjára, minők egy leforrázott kuvasznak is becsületére válnának, s nekiiramodván, addig meg sem állott, míg a mázsaház egyik ablakvasára felkapaszkodván, magát illendően nem biztosította.

A talapzaton álló idősb hölgy elismerő fejbólintással köszöné meg az atlétának markos szolgálatát, míg az ifjabbik kérdezé talán magától, talán senkitől sem:

– Miért jöttünk mi ide?

Az igaz, hogy ezen kérdést más akárki is tehette volna magának, miután hat álló óra hosszat hasztalan várt, tűrt és remélt, és mégsem látott semmit; de ez általános okokon kívül egyéb és fontosabb okai is voltak a fiatal hölgynek megkérdeni magától:

– Mit keressz te itt, e lármás öröm közepett? Minek hozod szenvedő arcodat ez örökké mosolygó képek közé? E vidám, örömzajt termő világ nem a te világod. Minek jössz ide ábrándos bánatoddal?

E hölgy atyja Zilányi József volt, hajdanta egyike a legtehetősb kereskedőknek, kit azonban később a devalváció, megbukott adósok és legkivált saját becsületessége annyira alábbszállítottak, hogy, miután bizonyos roppant vállalata tönkrejutásával teljes elmezavarában kénsavannyal a legirtózatosabban kivégezte magát a világból, nem hagyott hátra özvegyének és fiatal árvájának egyebet egy igen keserű emlékezetnél és egy betáblázásokkal terhelt szeszgyárnál, melynek gyér jövedelme fedezte azóta a hanyatló család napi szükségeit.

Özvegye azon gyámoltalan nők egyike volt, kik senkinek ártani, senkinek használni nem tudva, egyaránt bízva Istenbe és emberekbe, sem saját, sem a más csalódásából tapasztalásaik tárházát nem öregbítik, hagyják magukat csalni és csalogatni a legkábább reményektől; kiknek jósága, báránytürelme, kegyeshivősége kész zsákmányul áll boldognak, boldogtalannak. Erőtlen testben erőtlen lélek. Ez volt anyja Jankának, ama szomorú hölgynek a gyermekded halovány arccal.

– Jön! Jön! Jön! Fussatok! Szaladjatok! Hohó! Jön!

Roppant lárma keletkezik. Ezer torok ordítása, kacagása, sikoltozása fül még nem hallotta káosszá vegyülve, mintha az ítéletnapja jönne, nagy trombitával kergetvén maga előtt a nyargaló por- és embertömeget, kik nem győzik egymást bátorítani a szaladásra, s rivallni a várva várt szörnyeteg jövetelének hírét. Porfelleg, lábdobogás és bömbölés, kezek és lábak, gyermekek és férfiak, rémület és öröm egy roppant, egymást kiegészítő gomollyá gubancolódék, mely lassankint kezdi magát újra elemeire bontani; a porfelleg le- és elszáll, a lábak elszaladnak, velök együtt a gyermekek és férfiak, és a térségen nem marad egyéb, mint a bömbölés és egy elefántnyi termetű bika, a pusztákról kivert legszilajabb csordavezető, mely emberi hangot még nem hallott soha. Megáll a téren; első lábait szétfeszíti, s felemelve koronás homlokát, vérben forgó szemeivel körülbámulja az ujjongató sokaságot; farkával korbácsolja két oldalát; olykor rekedt, kurta bőgése hallik.

– A kutyákat! A kutyákat! – rivallja türelmetlenül a nép; s rögtön tompa ugatás kezd hallatszani, s kilenc roppant szelindek, egyik nagyobb, mint a másik, termett a téren, míg a megtámadott vad földnek szegezve hegyes szarvait, az első reá rohanót, egy hosszú, fekete örvös ebet úgy hajította a levegőbe, miszerint kicsinyben múlt, hogy odafenn nem maradt. Erre többi ebek általános csaholás közt fogták körül. Mindenik szakasztott füleiből egy darabot emlékül, s kapott tőle egy rúgást és öklelést szinte emlékül. Mérgesen voncolja az üldözött vad veszedelmes fülönfüggőit a fövenyen alá s fel, bőszülten s ereje érzetében némán küzd az uszított csoporttal; a homok véres és dúlt, amerre jár. A nép tapsol – a lovagok ostorai pattognak, a hentesek ebeiket uszítják – a nép örömében nem találja helyét.

Valahára azonban a csordafő sokallni kezdi a tréfát, szétcsap amúgy alföldiesen mulattatói közt; ezek jobbra-balra hullanak előtte, s egyenesen a nézőkkel tömött mázsaháznak rohan. Bömbölve gázolt embereken, kutyákon keresztül, olykor ugrásokat téve, minők egy balett-táncosnak is becsületére válnának; a népség sikoltott, kacagott, ordítozott – a bika bőgött – a kutyák ugattak – pokoli lárma lőn… Ezt nagyszerű, általános kacagás váltotta fel, minőt csak más baján támaszthat az ember. A bika egy előtte rohanó hős bundagallérjába akasztván villája hegyét, azt a levegőbe felemelte, s ott kirázta hüvelyéből irgalmatlanul, mint szármából a tölteléket – azután átszökve a kipottyantat, a bundával mint lobogóval szarván szélsebességgel nyargalta körül a mázsaházat – a népség, mely szinte a ház körül futosott, nemegyszer, mindőn azt hivé, hogy előle fut, szemközt találkozott vele – s mindez igen mulatságos látvány volt, főleg azokra nézve, kik azt messziről nézték.

– Ajjajjajjaj! – ordítá a nyakatlan Telezsák az ablakvason, midőn hirtelen a szarvas állatnak despotai jókedvében eszébe jutott az ablak alatt megállani, s az ott függőknek szarvaival elérhető részeiket gyöngéden megvakargatni. – Jaj, jaj! segítsenek! – kiáltá a bátor szívű legény, midőn a hegyes szarvak magyar nadrágját kezdték fejtegetni, s ordított, amint csak harminckét fogai közül kifért az ordítás; midőn azonban szomorúan tapasztalná, hogy szava kiáltó szó a pusztában, egy kétségbeesett szándékra vetemedett, s eleresztve az ablakvasat, idomtalan szökéssel magát a szarvasmarha nyakába vetette, annak két szarvát körme közé fogta, lábait összekulcsolta szűgye alatt, s ott ült vitézül, mintha csak odaszabták volna. A csordavezető eleinte nem tudta, miként válaszoljon a szokatlan udvariasságra, szökdelt, rugdalózott, szarvait rázta, fejét hol hátra, hol előre csapta; de lovagja, mint a kullancs szorosan belecsimpajkózott az összegyűlt sokaság nagy szívörömére.

Azonban nem oly könnyű az ökrök apján kifogni, mint azt az ember gondolná; midőn észrevéve, hogy erővel nem boldogul, fortélyhoz folyamodott, s a mázsaház alacsony ajtaján berohanva, ülnöke betörött orral marada le a nyeregből.

Lőn azonban a mázsaházban összegyűltekre nézve „nemulass”. A bika a pitvarból a terembe ütötte be fejét, s csak szarvai terjedelmének köszönhetni, hogy az ajtón be nem lépett. Ki volt most szerencsésebb, mint ki az ágy alá menekülhetett. A csordafő az ajtón át irtózatos dolgokat beszélt a bennszorult szepegők füleibe, kik annyira tele voltak negatív bátorsággal, hogy félelmei közt bizonyos asszonyság egy fiatalúr karjaiba omlott, kit ijedtében nem tuda saját, jelen nem levő férjétől megkülönböztetni; egy úr pedig rettegései közben egy másik úr zsebébe talált nyúlni, s belőle egy degez tárcát talált kivenni s magánál felejteni, mellyel azonban híresen megjárta, mert a tárca tele volt szerelmes levelekkel, miket a megkárosult úrhoz saját szeretett neje írdogált; egy országos hírű, nyugalmazott, vitéz kapitány úr pedig, e kínos lelki állapotjában egyszer mindenkorra fogadást tőn, hogy soha többé hadi kalandjairól beszélni nem fog. – Denique, nem volt az egész gyülekezetben egy garas ára bátorság.

Szerencsére kívülről néhány henteskamasz belecsimpajkozva a hívatlan vendég frakkja végébe, őt annál fogva szerényen kiszólították, s ekként nagy veszélytől menték meg, ha nem is a hazát, de legalább a mázsaházat. A bika látá elközelgeni végső pusztulását, azaz tulajdonképp már semmit sem látott; a vett sebek, az üldözők ordításai, a megérzett vér szaga megvakították; iszonyú haraggal fordult vissza, s a lovagok egyikét paripástul együtt halomra döntve, bőszülten iramodott a nézőkkel tele temető árkainak; irtózat és rémülés futottak előtte; kik kívül voltak az árkon, azok befelé rohantak, a belőllevők kifelé, s valamennyien bele az árok iszapjaiba. A szilaj állat egy vakmerő ugrást tőn az árkon keresztül, de ereje cserbenhagyta és – visszaesett; az árok tömve volt menekvőkkel, kiknek halmazán lihegve gázolt át az üldözött, s egy helyen rést találva, felszökött a temetőbe, mely ekkor már puszta volt és elhagyatott, mint egy – temető.

Csak a kőemelvényen álló két hölgy s védőjök, a vasgyúró atléta nem futottak el. Az elsőbbeket a zsibbasztó félelem, az utóbbit a félelem nem ismerése tartóztatá vissza. A két hölgy egymást átkarolva tartá; az anya merev, lebűvölt pillanatokat vete az irtózatos állatra, leánya ölében feküdt behunyt szemekkel, míg az atléta ingujját tűrte fel, öklöket és karokat tünteve elő, melyekről Sámson juta az embernek eszébe. Roppant, hat lábnyi magas férfi volt, őszbe csavarodó fürtökkel és széles vállakkal, kerekded, mindig fiatal arculattal, melynek bátor, jószívű kifejezése oly buzdító tekintetet mutatott, s e hatást csak emelte az arcon végigvonuló szénfekete bajusz.

A bika körülnyargalta a temetőt, s miután tapasztalta, hogy sehol nincsen kimenekülésre út, kétszerezett dühvel fordult a bennmaradtak ellen; ezek voltak: a két hölgy és a vasgyúró.

Idomtalan bakugrások közt szökdelte át a vad a sírokat, s véres fejét hányva-vetve előttök termett; megállt, s szilaj tekintettel néze a remegő hölgyekre, fejét rázta, s rekedten dörmögött.

– Ide fordulj! – kiálta rá a férfi, s kirántva egy letört fiatal akácfát tövestől, azzal hátba hajította. A bika erre három lépést hátrált, azután szarvait földnek szegezve iszonyú bőgéssel rohant előre. A két hölgy nem merte szemeit fölnyitni, s némán tapadt a szentháromság lábaihoz de a férfi legszilajabb rohantában megkapta egy kézzel a vad szarvát, másikkal pedig jószívűen homlokon csapta azt; olyan volt e csapás, mint egy taglónak a csapása. – Itt állj meg! – ordítá az állatra, s megfogta két kezével;… a bika érzette, hogy emberére akadt; utósó, de minden erejét összeszedé, hogy azt legázolhassa; azonban a férfi izmos öklével lenyomta egyik szarvát, másikát felemelte, jobb lábát, mint oszlopot a bika szűgyének vetette – ekkor nyakának egy rögtöni csavarintást adott, s mindketten a földre zuhantak.

Perc múlva felkelt a férfi erősen sántítva; diadalülte arccal mutatott a leküzdött ellenre, s mosolyogva mondá: „Ezt is megtanítottam becsületre!” – A bátor atléta lába ki volt ficamodva.

A bika nem kelt föl, mosolygó arcot sem mutatott, hanem lábaival szétrúgott, orrán, száján folyt a vér, és szemei elhályogosodtak. A dühös bikának nyaka volt kificamodva.

Szörnyű zajgás kelt erre a nép között; kik ezelőtt perccel páni félelem közt futottak, most vakmerő kiáltozások közt térének vissza, s nekitűrkőzve hallatlan bátorsággal fogák a holt állatot körül, mely őket és hősi bátorságukat kinyúló nyelvével látszott gúnyolni. – „Hol van csak? Merre van az a bika? Majd megmutatjuk mi neki! Hiszen majd a szemébe nézünk!” Ilyen s még ilyenebb hetvenkedések hangzának minden oldalról; csak egy percen múlt, hogy a nép hirtelen kelt bátorsága az eget nem verte… Azon perc bekövetkezett…

Tetőpontján e minden keresztyén ember fogalmait meghaladó ordításnak, a legszilajabb népkedv kitörésein keresztül a petrinusok egyházának félrevert harangjai kezdének beszélni tompa meg-megálló kondulásokban, hirdetve vészt… vészt! vészt! A futtában levő jókedv megállott, a nagyszerű zsibaj elnémult; mintha egy népet ütött volna meg egyszerre a szél, oly csend lőn, csak a harangok ércszava hirdetett borzalmas dolgokat. Minden arc a város felé fordult, hol iszonyú pompában égett kék lánggal egy magas épület; sötétkék lángfolyam látszott rajta lobogni, vöröslő füstöt hajtva fel a magasba; olykor élénk lángnyelvek lobbantak ki belőle, s egy ablakából hosszú rézsutos lángsudár lövellt ki, mindinkább hosszabbodva és közeledve egy átelleni szénaraktár épületéhez.

– A szeszgyár! – ordítá egy hang; sikoltás hallatszott rá, s a két úri hölgy körül hullámzani kezdett a nép.

Következő pillanatban újra fölkelt a zaj; zavargó káoszszerű lárma lőn; de nem hallattak hangjai a jókedvnek; rémülés, kétségbeesés hangjai voltak ezek, egy összes, fájdalmas jajkiáltás:

– Nőm!…Házam!…Gyermekeim!…Templomaink!…Isten segíts!… – hallatszának ki az általános zajból. A nagy tömeg, mint gátat szakasztott folyam, a város felé rohant; rémült nők futottak rekedten kiáltozva, gyermekek tapostattak el, kutyák vonítottak mindenfelől borzasztóan.

Ugyanekkor a város túlsó oldalán néptelen, szűk utcában vágtatva nyargalt egy lovag; paripájáról szakadt a tajték, s porfelleg támadt nyomain. Vad pillantásokat vet olykor háta mögé s a feje fölött pirulni kezdő égre, és lovát vérig sarkantyúzza. Himlőhelyes arca sápadt, ajkai reszketnek.

– Megállj! – ordítja hirtelen egy hang, s egy keresztutcából előrohanó ifjú erős kézzel ragadja meg a rohanó lova fékét. A száguldó mén lerántja őt lábáról, s sebes futtában maga után voncolja a porban. A lovag ijedten nyúl keblébe, s egy éles kést von elő; a mén megáll; némán, dühösen, kétségbeesetten néznek egymás szemébe; az ifjú arca halvány, nagy olajszín szemei vannak, s hollófekete haja és magas homloka.

– Légy átkozott! – kiált az ifjú, s öklével mellbe sújtja a lovagot; az megszédül nyergében a csapástól, gyilkát baljába cseréli, s azzal egy elszánt döfést irányoz ellenére – azután szédülten borul lova nyakára s elrohan.

Az ifjú fulladozva tántorog a falig, kezét mellére nyomva, s ott eszméletlenül rogy le. Körülötte piroslik a fövény.

De piroslik az ég is.

Iszonyú szél támad.

– Ég, ég a város! – ordítják mindenfelől.

A harangok zúgnak. A vihar egy lángóriás, mely végigröpül vörös szárnyaival a háztetőkön, a templomok és tornyok felett, fel a felhőkig; nincs aki segíteni tudjon többé; nincs gondolat, nincs remény, nincsen akarat – uratlanul emészti martalékjait a bőszült elem. Egész utcák, mint egyetlen, roppant máglya, lobognak az égre; az éjnél feketébb füstmennyezetben ökölnyi szikrák, mint helyeikről leégett csillagok, kóvályognak körülcsóválva a forgószél hatalmától. Az egész égboltozat izzani látszik. A világegyetem, mint egy nagy érckohó, lángol; benne, mint olvadt ércláva, sötétvörös felhők tömegei hömpölygenek. – Rémülés hangja üvölt a pokoli napfényben világló utcákon keresztül, melyeken sötét füstárnyakban az irtózat és nyomor fekete alakjai vonulnak át; olykor egy zuhanás hallatszik ki a közhangviharból, kísérve szívszaggató jajok ezreitől; toronytetők zuhannak a földre, közben sűrű vészlövések és a félrevert harangok szomorú kongásai…

A nép eszméletlenül, rémülten, vakon sír, fut, átkozódik, imádkozik, vagy némán, őrülten bámul a tűzbe. Nő és férj, apa és fiak nem ismerik egymást. Látni lehet anyákat, kik kosárkával karjaikon futossák be az utcákat, nem jut eszökbe, hogy gyermekeik is vannak; a rémület elvette eszméletöket. Látni lehet tisztes férfiakat, kik egy avult könyvet hónuk alá csapva, azzal mint ereklyével jönnek-mennek a tűz között, mely vagyonaik legbecsesbjeit óvhatlanul fölemészti. Több helyeken férfiak állnak az égő gerendázaton, őrülten csapkodva fejszékkel a sziporkázó tűz közé s rekedten kiáltozva víz után; míg az utcákon tűzfecskendők nyargalnak föl s alá, anélkül, hogy valakinek hasznot tennének.

A harangok lassanként elnémultak, amint a templomok egyenkint égni kezdtek; csak a nagy torony a vásártér közepén kongatta még ércszavait, míg a közelgő lángok oldalait feketíték. – A toronyőr, egy vén, mogorva Quasimodo egyedül volt a toronyban, s még akkor is, mikor annak lépcsői alulról már meggyulladtak, mikor a toronyablakon a füst kezde kitódulni éles lángalakoktól átkígyózva – még akkor is lehete hallani az egyenként félrevert kongásokat, s lehete látni a toronyerkélyen, a szédítő magasban a toronyőr alakját fantasztikus füstgomoly közt megjelenni, amint kürtjét szokás szerint kétszer megfúvá, s rendületlen hidegvérrel néze le a szüntelen emelkedő lángoszlopokra.

Néhány perc múlva elnémult az utósó harangszó is; a láng összecsapott a torony fölött, az érctető olvadtan zuhant le a templom romjaira, a torony lobogva gyulladt ki, a nép sírt, a vihar kacagott; s mint az évkönyvben írva van: felégett a piac közepén a szalmaszál.

Így végződött az élvezetes örömünnep K… városában 182* évnek azon napján, melyen a harangok Rómába szoktak zarándokolni.

De távol az örkényi erdőknél, vendégtelen homokbuckák sűrűjében száguldó lovag rohan, s futtában rémpillanatokat vet a két mérföldnyi távolban égő városra, melynek ijesztő fénye a fekete éjen át reszkető arcára világít. És rohan; … lova gyors, de egy tűzvörös felhő feje fölött mindenütt kíséri – s kíséri rettegő szívében egy halovány arc, melynek fenyegető vonásai kitörülhetlenek.

Ez ember: Dömsödi Góliáth János.

A jó szomszédok

Szegény árvát senki sem szán,
Hacsak szeretője talán.
Népdal.

Sz. városában éppen a falu közepén egymás mellett két avult ház van. Alakjaik hasonlíthattak egymáshoz hajdan, mikor még jámbor ősapáink a magyar barátság kedveért egymás ízlését örömest átvették; az iszonyú, aránytalan kontignációs tetők, az ősdivatú, vaskosaras ablakok, a törpe rácsozat a ház elején, mintha csak egy huzomban álmodta volna terveiket a k…i pallér, e hóhéra minden jobb ízlésnek; de a későbbi idők és utódok szeszélye nagyot változtatott alakjaikon; egyiknek oldalához jobbra-balra ólak, aklok, kocsiszínek vannak toldva példás rendetlenségben és válogatott rondasággal, míg a másiknak egyetlen ablakon és ajtón kívül minden nyílásait betégláztatta valami sötét embergyűlölő. Egyiknek tetején tarkáll az évenkinti foldozás, másiknak kilátszanak szúrágta szarufái. Egyiknek sarkaiból kifordult kapuját minden este négy béreslegény bírja nagy fejtöréssel betenni; másiknak kapuja nem volt nyitva, mióta a mostani tulajdonos testvérjét belőle kitemették. Egyiknek udvarán térdig érő sárban cammognak a földesuraság melankólikus tinai, míg a másik udvarán csalán és paréjbokrok között jár sántítva egy szélütött kuvasz.

Egyik ház lakója Gyékény Márton, a kegyes férfiú; a másiké Bálnai Körmös Gáspár, a fukar; már huszadik éve, hogy egy szót sem szóltak egymáshoz, noha húsz év előtt nem volt oly ünnep- és vasárnap, melyen egymást meg ne döngették volna. Teljes életökben igen jó szomszédok voltak; ifjabb korukban egymásra puskával lövöldöztek, hajlott idejökben pörökkel mulattaták egymást, s nem volt oly csekélység, melyet figyelem nélkül hagytak volna, ha abból a szeretett szomszédra nézve valami bosszúság keletkezhete. Márton galambokat tartott, Gáspár gólyát, mely a galambfiakat elhordta; Márton ekkor macskát szerzett, mely a gólyaörökösöket emelgette el; Gáspár ismét vidravasat, mely a macskákat fogta rakásra. Márton ablakot vágott a Gáspár udvarára, Gáspár ólat rakott az ablak elébe. Gáspár nagy kedvelője volt a nyugalomnak, ezt jól tudta Márton, s a jó szomszéd kedveért mindennemű fülbeli élvezeteket előszedett s megszerzett, melyekkel annak unalmas óráit rövidítse; vagy fűrészt ráspoltatott ablaka mellett, vagy szelelőrostával kelepeltetett, vagy ha már igen nagyot akart, feleségének adott okot a pörölésre, aki aztán túltett magán a szelelőrosta kelepelésén is. Márton nagy ellensége volt minden erősebb illatoknak, minők a kátrán-, tőzék- és paprikafüst; azért is Gáspár jó eleve gondoskodott, hogy kivált esős időben, mikor a szél leveri a füstöt, Márton házkörnyékét kéménye segítségével ilyetén parfümökkel rendesen elláthassa; s ha olykor a Márton baromfiai átlátogattak Gáspár paréjos kertjébe, onnét rendesen agyonütve röpültek vissza, s ha ilyenkor Márton egyébbel nem tudta bosszúját tölteni, Gáspár szélütött kutyáját bosszantotta a kapu alatt.

Ők tehát húsz év óta példányképei a legszebb szomszédi egyetértésnek.

Neveik, mint Orestes- és Pyladesé, együtt szoktak említtetni, s példabeszéddé váltak.

Még tán a sírban is bosszantanák egymást, ha szomszédok lennének.

*

De kísértsük meg őket közelebbről megismerni.

Keressük fel legelőbb is, akit legközelebb érünk – Gyékény Mártont; ott fogjuk őt találni az ajtó mögött ülve és imádkozva. – Gyékény Márton igen kegyes ember. Gyékény Márton sokat imádkozik. Igaz ugyan, hogy azt még mindig megcsalta, akinek valami köze volt vele; no de hiszen ő azért imádkozik, és igen kegyes ember.

Igaz ugyan, hogy cselédei bérét el szokta húzni, elve: „későn szántani, korán kaszálni”, de hisz azért ő eleget imádkozik, és igen kegyes ember – koldusnak soha fillért sem ad, családja iránt kegyetlen, más kárában gyönyörét leli; hanem hiszen eleget imádkozik, és igen kegyes ember; ő egy átváltozott szentek hegedűje, egy megtestesült olvasó, egy eleven mennyei lajtorja, kinek kegyességi híre ismeretesebb a réz kétgarasosnál, s kitől ez oknál fogva őrizkedni minden józan ember kézzel-lábbal iparkodik.

Itt ül ő egy szegletben; előtte kitárt könyv, körülötte mélységes hallgatás. – Szobája szokás szerint négyszegletű; alakját azonban alighanem azon időkben nyerheté, mikor még proporció és szimmetria nem voltak feltalálva a világ csúfjára; ajtaja szentkönyvi aranymondatokkal van telekrétázva; falain pókhálók és mártírok és azok feleségeinek képei függenek.

Egyik szegletben egy ősdivatú kakukkos falióra szentelt fűzbarkákkal koszorúzva; másikban egy háromszögletű almáriom, tetején két öblös ecetesüveggel; harmadikban egy keresztvégű zarándokpálca; a negyedikben ül maga Márton úr, előtte könyv fekszik, melyből nem olvas. Beesett szemeivel merőn néz egy, a falon függő kis képre. A kép nem valami különös. Egy fiatal férfi mellképe huszárruhában, mellén érdemkereszt, arcvonásai nemesek, büszkék; a kép fekete rámába van foglalva, s már igen sokat vesztett színeiből; csak két fekete szem látszik még változatlanul, élethíven, s mindenüvé kíséri a vele szemközt nézőt. – E képet nézi leráncolt szemöldei alul a kegyes férfiú, nézi feszülten és dühvel és a gyűlölet legiszonyúbb kifejezésével arcán.

Korán reggel van, a nap besüt az ablakon; künn a tornácban rettenetes hadi lárma támad, alig kisebb annál, mely a francia futást megelőzhette; kereplő hang, fazéktörés, poflevek csattanása, sikoltások és a trombitatussal vetekedő hölgyelokvencia legnagyobbszerű kitörései, mintha egy egész nőinszurrekció vagy hetivásár pörölne, alkudnék és óbégatna egyszerre és egyetemesen, ludak és kácsák falkáinak karéneke mellett. Pedig ez egész csatazaj semmit sem jelent egyebet, mint azt, hogy, Jutka asszony, Márton úr kardos oldalcsontja felébredett, és vele együtt felébredt a lárma, a feleselés, csörpör és a zajnak mindazon szinonímái, melyek elől az ember be szokta dugni a fülét, s melyeknek létrehozására, hogy Mártonné asszonynak nem csekély tehetségei vannak, arra bizonyság a fél város és a falakról ijedtében leömlött vakolat és a cselédnép hátán a kék foltok és azoknak megtépászott kontyaik és üstökeik.

Korán reggel van; a pitvarajtón egy nehéz test zuhan be káromkodva, mint a jégeső; azután feltápészkodik; kis idő múlva a Márton úr szobája melletti oldalszobában harsány torokkal énekli valami gulyaszalasztó hang: „Házam alatt fecskefészek, nem is eskütt, ha nem r…” – a kádencia az éneklővel együtt az ágy alá gurul, s a bivalszuszogáshoz sokban hasonló hangok jelentik, hogy Tölcsér Jónás, Márton úr mostohafia, ki családját Jutka asszonynál fogva illeti, megérkezvén jó korán reggel onnét, hova tegnap este ment, Morpheus karjai közt pihen az ágy alatt.

Márton úr mindezekre nem ügyel; némán, keserűen nézi a fekete rámás képet, sötétzöld szemei fénytelenül függenek rajta, s olykor nagyokat nyög, és fogait csikorgatja. Míg a kép délcegen néz szemközt vele: sötétfekete szemei meg nem hunyorodnak kígyói tekintete előtt.

A kegyes férfiú némán átkozódik, ökleivel deres haját tépi, s hangtalanul mozgó ajkai az arcképhez látszanak beszélni átkos szemrehányásokat – és az arckép nyájasan mosolyog szemközt vele, s nem változtatja színét átkaitól.

– Légy kárhozott! – suttogja felszökve székéről a kegyes ember. – Légy átkozott a földben, melyben alszol, légy kárhozott, ha még valahol élsz a földön kívül! – Mindezt indulatosan mondja és hang nélkül, magában, de nem gondolatjaiban, suttogva, de a bosszú kitöréseivel. Minden tagja reszket.

Az asztalon a zsoltárkönyv mellett hegyes ár vagy gyilok fekszik, melyet Márton kezébe szorítva, vele az arcképhez lappang; a hegyes szúró eszközt őrült dühélvezettel fúrja annak mellébe, hol több ilyen szúrásnak nyomai látszanak, s várja, hogy majd tán a kép szeméből könnyeket, sebéből vért fog látni; várja ingerülten, hogy annak vonásai érzeni fogják azon kínt, azon döfést, melyet egy el nem érhető ellenség szívének szánt, és eltorzulandnak; várja, hogy az vonaglani fog kezei alatt, vonaglani úgy, miként ő azt legédesebb álmaiból szokta látni, és esdeni irgalomért – az ő irgalmáért.

– Óh! Kín! Örökkétartó kín reád! – ordítja az ember lázas ingerültségében, amint a kép nagyon természetesen mozdulatlan marad; fogait és szemeit összeszorítja, vére arcába fut, homlokerei megdagadnak, s vakon csap szúró eszközével a képhez, vakon és indulatosan. A tőr keresztüljárja a képet, s midőn a kegyes férfiú reá tekint, a kép arca el van kékülve, hajai szétmeredtek, szemei elfordultak, ajkai sóhajtani látszanak…

Ijedten szökik hátra, mintha kísértetet idézett volna maga eleibe; azt hiszi, hogy álmodik.

Pedig nem álmodott; amint szembehunyva hozzászúrt a gyűlöletes arcképhez, eltévesztette az irányt, s a mellé függesztett mártír kínszenvedések közé rajzolt mellképét találta spékelőtűjével keresztüldárdázni; ez aztán természetes, hogy nem fogadta a döfést oly mosolyogva, mint a huszártiszt képe.

A kegyes ember arcáról csorgott a hideg veríték, midőn tévedéséből lassanként eszére tért. A lélegzet maradozni kezdett tüdejében, s fülei zúgtak. – Ekkor úgy tetszék neki, mintha valami nesz volna a szobában. – Körültekint, s az ajtónál egy fehér alakot pillant meg, egy fiatal leánykát, egy gyönyörű, vidám gyermeket, ki úgy jelent meg ott a sötét háttérben karcsú szilf termetével és sötéten ragyogó szemeivel, mint egy kedves álomlátás, melyet hajnali szenderében szokott látni az ember – s mely, mihelyt megszólíttatik, vagy szemeit fölnyitja az álmodó, azonnal eltűnik, mely tündéri műtételre, mint a következés bizonyítandja, nem kis szüksége lett volna magának a mosolygó gyermeknek is, ki senki más nem volt, mint a kegyes férfiú leánya – Lilla.

– Mit? – Mit? Mit keressz te e szobában? – rivalla rá Márton, s úgy néze a gyermekre, mintha tekintetével akarná őt megölni; ekkor vette észre életében először, mennyire hasonlítanak leánya szemei ama képéihez a fekete rámában.

A kisleány mód nélkül megijedt, s nem tudott mit felelni.

– Hogy mersz te leskelődni az én szobámban, he? – rikolta az apa dühösen toporzékolva. – Te, te átkozott fattyúlélek! Majd megtanítlak én téged hallgatózni; majd megtanítlak én kémlelődni utánam, várj! – s ezzel szétnézett a szobában, megpillantá a zarándokbotot a szegletben, azt előragadta, s mint martalékához a tigris bosszújában, lihegve közeledett a reszkető gyermekhez.

A gyermek némán, rémülten esett térdre előtte s kis kezeit összetette, s pihegve emelé fel ártatlan tekintetét hozzá.

– Hát ki mondta neked, hogy énutánam jöjj? Mi? – szólt tompa, vallató hangon az apa, mialatt felemelt botjával s forgó szemeivel fenyegetőzve közeledék a gyermekhez.

– Apám, édesapám! – rebegé az, s Márton ölelésére nyújtá gyöngéd, gömbölyű kezeit.

– Hozzám ne nyúlj! – ordítá a kegyes ember.

A gyermek elkezdett zokogni.

– Hiszen – h – ma – h –, édes, kedves apám –, h – hiszen ma – h – neve napja van – h – én Istenem, csak meg akartam ölelni kedves apámat, de nem megharagítani; csak üdvözleni akartam; bizony semmit sem egyebet. Kedves apám, ne verjen meg! – s ezt oly esdve mondá, oly érzékenyen, hogy akárkinek, másnak megindult volna rajta szíve, csak a kegyes férfiúé nem.

– Ugye? – rikácsolá. – Hát ma nevem napja van? Jó, hogy eszembe juttattad; neked pedig születésed napja van, nemde? No, hogy máskor emlékezetes nap legyen rád nézve ez a mai nap, hát gyere! – s azzal előfogta a rimánkodó gyermeket a farizeus, s hosszan lelógó hajtekercseit kezére csavarva, a görcsös zarándokbottal embertelenül megveré, minden ütéshez valamely kitűnő ajándék nevét említve: „Nesze névnapi ajándék, nesze köszöntő, nesze mézeskalács, nesze bábruha! – és még tudja az Isten mit nem, míg csak a verésbe bele nem fáradt, s bosszúját kellő fokig meg nem hűtötte; akkor aztán kirúgta szobájából az elkínzott gyermeket, s aranymondatokkal telekrétázott ajtaját becsapva utána, oly körmönfont interjekciókat szalaszta ki száján vagy hatot, minőket aligha tanult a bibliából.

A szegény kisleány pedig nem sírt, nem panaszkodott senkinek, hanem letörlötte könnyeit, hajfürteit újra befonta, s eltitkolta a felhólyagzott ütések nyomait, melyek gyöngéd tagjain égő szalagokként vonultak végig. – Szegény gyermek! Tizennégy év alatt megszokta a szülei szeretet ilyszerű kiömléseit anélkül, hogy tudná, miért fizeti az neki ily kegyetlen gyűlölettel vissza legérzékenyebb szeretetét. Annál inkább tudta azt a kegyes férfiú. Kifújta magát. Bosszúját kedvére kiszellőzteté, s elégülten, mint ki tele van a legistennektetszőbb dolgok véghezvitelével, zsoltárját hóna alá kapja, kalapját felhelyezi fejére, kegyes és jámbor indulatokkal bővölködő arculattal a – templomba indul.

Tehát kalapját föltette és ment. Ment a – templomba. Sok ember találkozott vele szemközt; ez egyébkor is megtörtént, midőn Márton úr rorátéra ballagott, s ilyenkor mély tisztelettel szokott mindenki kitérni előle, s áhítatos „dicsértessék” fogadta minden oldalról; hanem az még sohasem történt vele, ami most, hogy ti. a vele szemközt találkozók, noha ő nem késett buzgóan savanyú képpel pislantani szemeik közé, minden tisztelgés félretételével mosolyogva nézték fejbe; az öregek fejöket csóválták, az ifjak egyenesen a szeme közé nevettek, háta mögé pedig azt állították, hogy Márton úrnak elment a sütnivalója. A szolgálók megálltak nézésére, a gyermekek pedig csoportosan kísérték, s „ujujút” kiáltoztak utána.

Márton úr majdhogy ki nem jött a flegmájából. – Nem csinál eléggé hosszú képet – így gondolá magában, s még egy arasszal megnyújtá fizionómiáját; akkor még erősebben kacagtak neki.

Egy anyós találkozott vele, ki kezeit összecsapván csakugyan meg is szólítá; de azzal sem sokra ment, mert az csupa kacagás miatt nem tudta magát kifejezni; s ekképp tökéletesen megbotránkozva érkezett a templomba, holott kalapját egy padra vágta, magát pedig a legeslegsötétebb szögletbe húzván, ott dörmögte végig imádságait a megváltó lábai előtt, kinek szavai mondták vala: „Aki azt mondja, hogy szereti az Istent, és gyűlöli felebarátját: hazudik az.”

Az orgonasípok andalító hangjai elnémultak, az „ite missa est” elhangzott, Márton úr felkelt, s indult hazafelé; amint kilép az utcára, s szemeivel buzgón felsóhajt az égre, oly áhítatosan tekintett szerteszéjjel, hogy még a tisztelendő háza előtti két akácfa is készült magát meghajtani előtte; azonban szerencsétlenségére nemcsak a két akácfával kelle találkoznia az utcán, hanem seregével a férfiaknak, gyermekeknek és asszonyoknak, kik mindnyájan egykori tisztelői, most szokatlanul vigyorogva bámultak reá, s Márton urat e kimagyarázhatlan magokviselete által annyira konfúzióba hozták, hogy háromszor is elment saját háza előtt, míg hazatalált.

Amint kapuján belép, az ékesen szóló Jutka asszony éppen a baromfiakat eteté, s egyéb civakodó társ hiányában a kácsákkal perlekedett. Márton úr, mint rendesen, elment mellette nagy csendesen anélkül, hogy csak annyit is mondana neki: „Befellegzett”; de nem így Jutka asszony. Ránéz a komoly férfiúra, s kiesik kezeiből a szakajtókosár.

– Hát te, vén bolond! – ily üdvözléssel támadja meg a mellette elkullogót. – Eszedet ittad-e be ily korán reggel, ami kevés volt, hogy vénségedre csinálsz magadból maskarát; azt akarod, hogy városszerte példabeszéd legyen belőled, te féleszű Matuzsálem, te ittas Zakariás, te alamuszi Ezékiel, te Habakuk stb. stb. stb. – Itt következtek aztán mindazon óvilági férfiak nevei, kikhez Márton úr annyiban igen hasonlított, hogy hosszú kaputban és sáros csizmákban járt, mint ők, s kik iránt a tenyerestalpas Jutka asszony különös rokonszenvvel látszott mindannyiszor viseltetni, valahányszor szeretett élete párját dísznevekkel akarta illetni, tehát napjában legalábbis – huszonnégyszer.

Márton úr nem tudva mire vélni e váratlan, noha nem szokatlan névnapi köszöntőt, miután különös előérzetből vagy három lépést retirált hitestársa tenyerei elől, körülnézett, úgy gondolkozván, hogy talán nem is ő az, kit ezen válogatott magasztalások illetnek. De rajta és a kútágason kívül egy lélek sem volt az udvaron.

– Nézd meg, mi van a kalapod mellett, tülökorrú te! – riaszta rá Jutka asszony.

Márton úr leveszi kalapját, s kicsinyben múlt, hogy a guta ott meg nem ütötte; a tisztes kürtős kalap körül egy minden színekből összeválogatott mezei virágkoszorú volt tűzve, mely mint koszorú nagyon szép és kellemetes tárgy lehetett, hanem mint egy komolyságban telhetetlen vénember fejéke, melyet ő méltóságos minákkal hordozott végig a falusi város legnépesebb utcáin, a legkívánatosabb ok volt arra, hogy a jámbor város jókedvű népeinek szemeit és szájaikat kacagásra indítsa.

Egy percig mozdulatlan állott; szemei, ujjai, nyelve mind megállottak, megmerevedtek. Azt hinné az ember, hogy sóbálvánnyá változott. Hanem a másik percben, mintha az elektrika masina rázta volna meg tetőtől talpig, megmozdult, s markába szorítván a kárhozatos corpus delictit, azzal a konyhába beugrott, alig emberi hangon ordítva: „Ki cselekedte ezt?”

A konyhaajtóban néhány malacfi reggelizett holmi fekete cseréptálból, bellebb egy komondor nyújtózkodott, középen pedig pozsgás fehérnép mosott egy hosszú teknő körül.

– Ki tette ezt? – rikácsolja Márton úr, s egy lépéssel a cseréptálat zúzza agyon, másikkal a komondor farkára lép…

– Mi nem! Mi nem! – sikolták a malacok szerteszaladva.

– Semmit sem tudok róla! – ordítja a megbántott komondor, felszökve helyéből s jajgatva megengesztelhetetlenül, míg a megrezzent vászoncselédek nem tudják egyhirtelen elhatározni magukban, merre szaladjanak.

– Ki cselekedte ezt? – kérdi újra mérgében reszkető hangon Márton, s vérben forgó szemeivel egy valakit keres… Az a valaki – leánya.

A kis Lilla, a kegyes férfiú leánya elhalaványul; szótlanul, reszketve néz az irtózatos szemek közé, miknek befolyása leköti gondolatjait, s feje körül forogni kezd a világ.

– Te, te tetted ezt? – Te? – kérdi kalapját elébe tartva a hollóapa, s dühében szerteszét állanak őszülő hajszálai.

A leány zsibbadtan, magánkívül rebegé:

– Én.

És csakugyan úgy volt; a gyermek túlbuzgó szeretetében azon gondolatra vetemedett, hogy apja iránti gyöngéd figyelmét nyilvánítandó, valami sajátszerű meglepetést szerzend annak névünnepére, s e törekvéssel tökéletesen megegyezőnek találta, hogy annak kalapját mezei virágfüzérrel körülfűzze, melyet a lefelé állított kalapon nem vett észre Márton úr, mely hogy később mily roppant meglepetést eszközle, megmutatta a következés.

Az apa nem szól erre semmit; ajkait összeharapja, szemei és orrcimpái kitágulnak, egy hosszút lélegzik, aztán folyvást hallgatva megragadja a leány kezét; ez elalél, s így voncolja ki magával az udvarra, s a Körmös Gáspár kerítéséhez ragasztott fakamrába bezárja.

– Majd nem bolondulsz azzal a leánnyal! – kiált rá Jutka asszony. – Egészen nyomorékká vered; semmi dologra sem lesz alkalmatos! – De ezúttal egy oly tekintetet talált rávetni Márton úr, melytől Jutka asszonyban bennmaradt az ige, s mely ugyan csaknem hihetetlen dolog, de miután csakugyan megtörtént, ismét csak annak szolgál tanúbizonyságaul, hogy az emberi tekintet még a legvadabb vadállatokat is megjuhászítja.

Ezzel visszamegy Márton úr a konyhába; a ruháskosarat a még szüntelen ott ácsorgó mosó leányok legközelebbikének hátához vágva, e figyelmeztetés által azokat a kilódulásra szorgalmazza, s azután magára zárja az ajtót, és szét kezd tekingetni… Gondolkozik… Forr benne a méreg… Azon töri fejét, minő kínokat találjon fel e gyermek számára, bosszúja kihűtéséhez elégségeseket. Egy korbácsot keres elő az ágy alul és egy vasgerebent; majd szőrkötelet vesz, azután egy serpenyőt megtölt izzó szénnel, abba harapófogót és több hegyes sodronyt rak, s várja, míg a vas tüzesül, és fúja a tüzet; a szikrák szemei közé pattognak.

Midőn Márton az udvaron végighurcolta leányát, s a fakamrába bezárta, nem vevé észre, hogy a szomszéd kerítésébe ütött lyukon át mily figyelemmel kísérték cselekedetét egy hívatlan tanú szemei. Amint Márton elzárkózott, a hívatlan tanú dorongot keresett elő, s azzal a kerítés azon részéből, mely közvetlen az említett kamra egyik oldalát alkotá, vagy három szál deszkát szép csendesen kifeszített; az ekként támadt résen belopózott, s kis idő múlva ölében hozá ki a félelemtől elalélt leánykát; azt a kertben tenyésző sűrű fű közé szép gyöngéden lefekteté, azután kettőt füttyentett, mely füttyentések egy lompos szelindeket idéztek elő Gáspár úr háza háta mögül mogorva, mérges tekintettel, szélütött hátulját meglehetős készséggel cepelte izmos első lábai után, s minden nyavalyássága mellett is késznek mutatkozott azt, ki helyébe jön, irgalmatlanul megtépászni. Ezt fülön fogta az említett hívatlan tanú, s első lábainál fogva ama nyíláson, melyen a kisleányt kihozta, a kegyes férfiú fakamrájába bevezette, a lebontott deszkákat ismét szép szorgalmatosan felszegezvén.