részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Cheryl Strayed: Tiny Beautiful Things. Advice from Dear Sugar.
Vintage Books, New York, 2022.

Fordította Bartók Imre

Copyright © 2012, 2022 by Cheryl Strayed
All rights reserved

Hungarian translation © 2023 Bartók Imre
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © Adehoidar/iStock/Getty Images Plus

ISBN 978 963 620 162 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc
Olvasószerkesztő Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó a tízéves kiadáshoz

Bevezetés

Első rész – Mindig csak rólunk volt szó

Mint egy vasharang

Hogyan jöjjünk ki a kelepcéből

Az a bizonyos eksztatikus felvonulás

Motor, utas nélkül

A szembenézés

Pokróc a fejen

Írj úgy, mint egy eszelős

Új, tört fényben

Fickók az erdőben

Az émelyítő gondolatok izgatnak fel

Segítséget kérni

Második rész – Bármilyen csodás csillagfény hozott is el idáig

Kiscsibe

Nyomás! nyomás! nyomás!

A kavics fekete íve

A pokol a másik ember fiúja

Tak-tak-tak

A nő, akit magára hagytak

A sperma nem létező rejtélye

A szexőrült

A jövőnek ősi szíve van

Hamiskás játszma

Az emberi lépték

Harmadik rész – Légy te magad a vízhordó

A szépség és a szörnyeteg

Van goghot választom

A medence másik oldala

A velünk élő igazság

Túl sok festék

Apró forradalmak

Nem elég

Nemet mondani arany

A szerelem nem versenysport

Jólét és jó élet

Az ismert ismeretlen

A saját szigeteden

Negyedik rész – Nem kell roncsnak lenned a kedvemért

A lenni akarás varázslata

Valami igazán csodálatos

Az alagút, ahol felébredsz

Hogyan kell elvégezni az igazi munkát

A szellemhajó, ami nem vitt magával

A rettenetes, láthatatlan belső éned

Várni a telefonra

A lelkünk mélyén mind vadállatok vagyunk

Egy buja leszbikus

A rossz dolgok, amelyeket elkövettél

Hajlékonyság

Az elpusztított hely

Ötödik rész – Tedd be a dobozba, és várj

Hajszál a süteményben

Azért jöttünk, hogy házat építsünk

Az üres edény

Felülemelkedni

Rejtélyes végzeted ragyogó szilánkja

A hétköznapi varázs

Ez aztán el lett cseszve

Te vagy az én anyukám?

Tíz dühös fiú

Gyönyörű apróságok

Hatodik rész – Mi vagyunk a beton

Esti istentisztelet

Bízz magadban, mint az őrült

Stabil menedék

Amitől kellett volna

A legtágasabb történet

A jó orvosság

Stephen Elliottnak és Isaac Fitzgeraldnak,

és mindazoknak, akik vették a fáradságot,
hogy írjanak nekem

Előszó a tízéves kiadáshoz

Régóta hiszek benne, hogy az a legfontosabb az irodalomban, hogy képes csökkenteni az ember magányát. A nemzedékeken, kultúrákon, osztályokon, népcsoportokon, nemeken és minden létező különbségen átívelő történetek láttán elgondolkozunk: „Ó, tényleg? Én is ugyanígy érzek. Hiszen pontosan ezt jelenti szeretni, kudarcot vallani, diadalmaskodni és újrakezdeni.” Az egyetlen cél, ami íróként lebeg a szemem előtt, hogy az emberek egy kissé kevésbé érezzék magukat egyedül a soraim olvastán, egy kissé jobban átélhessék az emberségüket, egyúttal megtapasztalhassák azt, amit olvasóként már nekem is annyiszor alkalmam nyílt megtapasztalni: hogy a történetek létezésünk leggyönyörűbb és legsúlyosabb mozzanatait képesek megvilágítani a számunkra.

Hogy erre a „Kedves Cukor” rovaton keresztül közvetlenül is lehetőségem adódott, azt azóta is életem egyik legszerencsésebb meglepetésének tartom. 2010 elején, amikor elvállaltam a szórakoztatónak ígérkező ingyenmunkát, és névtelenül publikálni kezdtem a The Rumpus magazinnak, éppen befejeztem a második, Vadon című könyvemet. Biztos voltam benne, hogy jó móka lesz, úgyhogy igent mondtam a felkérésre. Nem telt el sok idő, amíg beláttam, hogy mekkorát tévedtem. Nem mintha ne lett volna jó móka, de annál sokkal többről is volt szó. A munka, ami eleinte csupán bohóckodásnak tűnt, hamarosan jóval súlyosabb értelmet nyert a számomra, és hamarosan már teljes szívvel-lélekkel benne voltam.

Idővel aztán könyv lett belőle, ami az elmúlt évtizedben számos podcastot, színházi előadást és egy tévéműsort inspirált, nem beszélve erről a kibővített tízéves kiadásról, amelyben hat új levél is szerepel.

Mindeközben nem feledkeztem meg róla, hogy az egész projekt nem jöhetett volna létre mindazok hathatós segítsége nélkül, akik írtak nekem. Egy olyan korban, amikor állandóan arról beszélünk, hogy az internet és a világjárvány miatt egyre inkább elszigetelődünk egymástól, és a képernyő előtt ülve elvesztegetjük az olyannyira értékes időnket, amit jóval fontosabb dolgokra is fordíthatnánk, a „Kedves Cukor”, hogy egyszerűen fogalmazzak, sosem szólt másról, mint hogy valaki felveszi a kapcsolatot egy másik személlyel. Fájdalomban, bátran, összezavarodva, egyértelműen. Szeretetben, félelemben és reménykedve. A „Kedves Cukor” mindig is a személyes kapcsolatról szólt. Arról, hogy higgyünk abban, hogy el kell mondanunk az igazságot önmagunkról, arról, hogy mit akarunk, pontosan mitől félünk, miért vagyunk szomorúak, miért érezzük magunkat elveszettnek, és milyen bizonytalanságok rejtőznek bennünk – ha ugyanis képessé válunk arra, hogy mindezt megosszuk valakivel, akkor lehetségessé válik a továbblépés, és rálelhetünk a fényre. Rátalálhatunk a bátorságra, és mások együttérzését is elnyerhetjük.

Életem egyik legnagyobb áldása, hogy részese lehettem ezeknek az élményeknek.

Cheryl Strayed
2022. november

Bevezetés

Egykor én voltam Cukor: Leckék a radikális együttérzésről

Réges-régen, még jóval Cukor előtt már létezett Stephen Elliott. Neki jutott eszébe, hogy szükség volna egy ilyen honlapra, ami, el kell ismernem, elég szörnyűségesen hangzott, leszámítva, hogy utóbb ennek az ötletnek köszönhetően jött létre a The Rumpus nevezetű online közösség, amelynek tagjait az irodalom hozta össze egymással. Mivel ő maga is író, vagyis értelemszerűen nélkülöznie kell, így aztán Stephen a többi, hozzá hasonlóan nélkülözésben élő barátjához fordult támogatásért.

Mi pedig, a barátai, mindannyian igent mondtunk, egyrészt azért, mert szeretjük Stephent, másrészt pedig azért – ha beszélhetek mindannyiunk nevében –, mert kétségbeesve kerestük a lehetőségét, hogy valami nemes cselekedetet hajthassunk végre. A saját hozzájárulásom a honlaphoz egy tanácsadó rovat volt, amit a javaslatomra „Kedves Cukorborsó”-nak neveztünk el, miután Stephen és én így becézgettük egymást a leveleinkben. Itt most nem bocsátkoznék részletekbe azzal a gyermeteg homoerotikus játszadozással kapcsolatban, ami ehhez a megszólításhoz vezetett; legyen elég annyi, hogy a Kedves Cukorborsót végül – hála a jó égnek! – lerövidítettük, és tessék, meg is született a cím: Kedves Cukor.

Kissé fennhéjázónak tűnhet, ha az ember életvezetési tanácsadónak jelöli ki magát, mindenesetre én azzal igazoltam magam előtt a lépést, hogy a megszokottól eltérő hangnemben fogom gyakorolni a műfajt, és egyszerre leszek pimasz és brutálisan őszinte. A problémát mindössze az jelentette, hogy Cukort kitalált személyként, konkrétan egy zűrös múlttal rendelkező és csípős nyelvű hölgyként képzeltem el. Habár voltak pillanatok, amikor valóságosnak tűnt a számomra, és úgy éreztem, hogy tényleg közel tudok kerülni a levélben hozzám fordulók fájdalmához, az esetek többségében inkább csak megjátszottam magam, és ahol a szívem nem tudott eleget nyújtani, ott beértem szellemeskedéssel. Végül egy év után abbahagytam a rovatot.

Cukor története ezzel alighanem véget is érhetett volna, ha nem találkozom akkoriban Cheryl Strayed egyik szövegével. Cherylt már ismertem korábbról, ugyanis olvastam a gyönyörű és gyomorszorító regényét, a Torch-ot (Fáklya). Ezt az új nonfiction szövegét olvasva, ami fájdalmas élességgel beszélt a hűtlenségről és a gyászról, szöget ütött valami a fejembe. Írtam neki, és megkérdeztem tőle, hogy nem volna-e kedve átvenni Cukor szerepét.

Őrült gondolat volt. Hozzám hasonlóan Cheryl is két kisgyereket nevelt, úszott az adósságban, és nem volt stabil állása. Az utolsó, amire ebben a helyzetben szüksége lehetett, hogy egy online tanácsadó rovatban ossza az észt, mindezt ráadásul úgy, hogy egy petákot sem kap érte. Persze, volt egy aduász a kezemben: Cheryl írta az egyetlen rajongói levelet, amit Cukorként töltött pályafutásom alatt az olvasóktól kaptam.

A rovat, amelynek köszönhetően Cukorból hamarosan igazi híresség vált, egy meglehetősen bugyuta levélre adott válaszból jött létre. „Kedves Cukor”, írta egy feltehetően nem túl idős férfiú. „WTF? WTF? WTF? Azért éppen ezt a kérdést teszem föl, mert nagyjából ebben összegezhető, amit a nap minden percében a világgal kapcsolatban érzek.” Cheryl válasza a következőképpen kezdődött:

„Kedves WTF,

háromtól ötéves koromig az apám apja rendszeresen kényszerített, hogy kiverjem neki. Nem voltam valami ügyes benne. A kezem túl kicsi volt, és nem éreztem rá a ritmusra, azonkívül fogalmam sem volt róla, hogy mit csinálok. Csak azt tudtam, hogy nem akarom. Annyit tudtam, hogy elég szörnyűségesen érzem magam tőle, és olyan szorongással tölt el, amitől állandóan a rosszullét kerülget; még most is ugyanezt a rosszullétet érzem a gyomromban.”

Abszolút előzmény nélküli pillanat volt. Végül is az ilyen rovatok szerzői abból az íratlan szabályból indulnak ki, hogy koncentráljanak a levél szerzőjére, nélkülözzék a felesleges jópofizást, és ügyeljenek rá, hogy minden felmerülő problémát elfogadható fényben tüntessenek fel. Korábban szó sem volt róla, hogy valaki az őt ért szexuális bántalmazásáról írjon a kérdezőnek adott válaszában.

Cheryl szándéka ugyanakkor nem abban állt, hogy együttérzést csikarjon ki egy éretlen kölyökből. Ebben a válaszban valójában a Cukor szerepében betöltött küldetését harangozta be. Arra akarta felhívni a figyelmet, hogy mindannyiunkra megmagyarázhatatlan fájdalmak és gyötrelmek várnak. Az élet nem valami narcisztikus játék az online térben. Mindennek súlya van, minden egyes bűnnek, minden megbánásnak, minden megpróbáltatásnak. Ennek bizonyítékaként vezette elő a saját küzdelmét, hogy maga is igyekezett megbirkózni egy olyan kegyetlen dologgal, amit még azelőtt volt kénytelen átélni, hogy annak jelentőségét egyáltalán felfoghatta volna. „Kérdezz valami jobbat, kiscsillag”, zárta a sorait a rá jellemző gyöngédséggel. „Ez a szar a te életed. Kezdj vele valamit.”

Sokakhoz hasonlóan én is könnyekkel a szememben olvastam el a válaszát – idővel megszoktuk, hogy így olvassuk Cukor szövegeit. Nem egy szokványos megfigyelő volt, aki végigpörgeti a modern kori szorongások katalógusát. Emberi lényként viselkedett, aki önmagát is félelem nélkül lemezteleníti, hogy ezen keresztül a saját helyzetünket is jobban érthessük.

Úgy vélem, Amerika fuldoklik a magánytól, és nemzetként, tévesen hittünk a jólét csalóka álmában, miközben hátat fordítottunk annak, hogy közelebbi és mélyebb kapcsolatba kerüljünk a saját belső életünkkel, a nehezen megközelíthető érzéseink forrásával, hogy cserébe feloldódjunk abban a hisztérikus vidámparkban, amit a kapzsiság vásárában dolgozó barátaink nemes egyszerűséggel szabadpiacnak neveznek.

Egyre szédítőbb sebességgel zúgunk keresztül az időn, a téren és az információk özönén, miközben a különféle hálózatokon keresztüli kapcsolódásokat hajszoljuk. Ugyanakkor egyre távolabb kerülünk a saját családunktól, a szomszédainktól, és végső soron saját magunktól is. Folyamatosan saját magunkra keresünk a neten, a státuszunkat frissítgetjük, és azon élcelődünk, hogy éppen mely hírességek teszik tönkre magukat és miképpen. Ez azonban nem segít.

Úgy vélem, pontosan ezért válhatott Cukor olyan fontossá annyi ember számára. Azért, mert olyasmit nyújtott, ami a jelenlegi hétköznapjainkban szinte hallatlan: radikális empátiát. Az emberek valódi fájdalmakkal fordultak hozzá, ő pedig úgy válaszolt a megkeresésükre, hogy megosztotta velük a saját történeteit, különösen azokat, amelyekben ő maga is mellőzöttnek és elveszettnek érezte magát – nem mulasztva el hozzátenni azt sem, hogy aztán miként sikerült újra magára találnia. Cukor képes volt az önsegítő kézikönyvek nyersességét valódi irodalommá alakítani.

Eszembe jut, hogy mit válaszolt annak a férfinak, akit földbe döngölt a fia halála. Az illető megkérdezte tőle, hogy mikor élhet újra emberhez méltó életet. „Furcsa és fájdalmas igazság, hogy én magam jobb ember vagyok, amiért korán elveszítettem az édesanyámat – írta Cukor. – Amikor azt mondod, hogy valami fenségest látsz az írásaimban, akkor talán éppen arra a mennyei helyre utalsz bennem, ahol az anyám lakozik. Cukor nem más, mint az a templom, amit az ő helyén emeltem.”

Ebben az értelem a Gyönyörű apróságok egyfajta ad hoc memoárként is olvasható. Ennek a memoárnak ugyanakkor komoly gyakorlati célja is van. A szerzője nagy türelemmel és kiváló stílussal biztosítja róla olvasóit, hogy a szégyen, a csalódás és a harag zűrzavarában igenis lehetséges jelentésre lelni, és ebben a jelentésben ott rejlik a megszabadulás esélye.

Megdöbbentő, hogy Cukor az internet, vagyis annak az árnyékvilágnak a szülötte, amelyhez az emberek többnyire éppen azért fordulnak, hogy megszabaduljanak a valódi énjüktől, és saját maguk gyorséttermi verzióját alkossák újra; más szóval azért, hogy a nyilvánosság előtt tetszelegjenek. Az internetet persze sokféleképpen lehet használni, de kétségtelen, hogy igen sokszor csak elterelésként szolgál, olyan platformként, ahol számonkérés nélkül hódolhatunk a gúnyolódás és a káröröm újkori szenvedélyének, ahol vég nélkül ápolhatjuk és elmélyíthetjük saját előítéleteinket, és ahol mások fájdalmain élcelődhetünk.

Ugyanakkor az online térben járva mindannyiunkban ott motoszkál az álom, hogy egy szép napon mi magunk is elmesélhetjük a szenvedéseinket, hogy egy napon majd találunk valakit, aki meghallgat bennünket, aki még akkor sem fordul el tőlünk, ha a legrútabb élményeinkkel, vagy éppen saját lényünk legalantasabb oldalával szembesítjük. Cukor éppen ez a valaki tudott lenni.

Semmivel nem tudsz előállni Cukor számára, amit ne tekintene gyönyörűnek és emberinek. Ez az oka, amiért férfiak és nők olyan bensőséges dolgaikról is írnak neki, amiket egyébként senki mással nem tudnak megosztani – kimondhatatlan sóvárgásokról és feloldhatatlan gyászról egyaránt. Cukor pontosan tudja, hogy a figyelem a szeretet első és egyben végső cselekedete, és hogy az emberi viszonyok végső erőforrása nem az olcsó olaj vagy a palackozott víz, de még csak nem is a józan ész, hanem a megbocsátás és a könyörület.

Cukor mindegyik írásában – habozok ezeket a szövegeket „cikkeknek” nevezni, mert ez mintha egy kissé leértékelné a tevékenységét – ugyanazt a csodát hajtja végre: képes a magáévá tenni a történeteinket. Hagyja, hogy azok átjárják, és hagyja, hogy felébresszék benne a saját történetei emlékét. Azt is felismeri, hogy mindegyik történetünk mögött, amelyet a világnak mesélünk, egy másik, igazabb is rejtőzik, valami, amit nem akarunk vagy nem tudunk meglátni. Cukor kedves ugyan, de nem mézesmázos. Bizonyos értelemben azt nyújtja, amit az ember az anyjától vár: elegendő empátiát ahhoz, hogy biztonságban érezzük magunkat, ha arra van szükségünk, ugyanakkor eléggé bölcs ahhoz, hogy segítsen visszatalálni a reményhez.

Azt kérdezem tőletek, bátor emberek: ki a csuda végez még efféle munkát manapság? Hollywood csillogó hírességei aligha, ahogyan a sajtó profit- és kattintásorientált demagógjai sem, nem is beszélve a politikusokról, akik bármikor feláldozzák a morált a vállalati érdekek oltárán, és nem átallják ezt a magatartást elvkövetésnek nevezni.

Cukor viszont pontosan ezt a munkát végzi. És ez teszi igazi művésszé.

Cheryl Strayed már jóval azelőtt művész volt, hogy Cukorrá vált volna. Azok, akiknek volt szerencséjük olvasni a Fáklyát vagy a Vadont, bizonyára tudnak erről.

Nem volt számára egyszerű úgy alakítani a dolgokat, hogy kettős életet élhessen: az egyiket névtelen rovatszerzőként, aki rengeteg követőt tudhat a magáénak, a másikat pedig íróként, anyaként és feleségként, aki igyekszik gondoskodni a családjáról. A kritikusok és az internet bölcsei bizonyára még sokat fognak morfondírozni a Cheryl és Cukor közti dichotómián. De az olvasók számára végül úgysem a fejlécen látható név számít. Hanem az, hogy milyen szavak állnak előttük a papíron.

A Gyönyörű apróságok Cheryl többi könyvéhez hasonlóan irodalmi alkotásként fog fennmaradni, ugyanis pontosan azt viszi véghez, amit a legkiválóbb irodalmi művek: segít benne, hogy közelebb kerüljünk a saját érzéseinkhez. Szükségünk van a könyvekre, és különösképpen szükségünk van Cheryl könyveire, ugyanis szívünk titkos rejtekeiben mindannyian vágyunk egy igaz barát társaságára. Valakire, akit nem tudunk zavarba hozni az érzelmeinkkel, sőt aki a saját érzelmeitől sem jön zavarba. Valakire, aki tökéletesen tisztában van azzal, hogy az élet rövid, és hogy végül is semmi egyebet nem adhatunk a másiknak, csak szeretetet.

A radikális empátia idegen a mai világ közhangulatától. A kései kapitalizmus mindent megtesz azért, hogy a termékre, ne pedig az emberre koncentráljunk. Éppen ezért van óriási szükségünk Cukorra. Ha lapozol, rögtön látni fogod, hogy mire gondolok.

Fussatok csak a sötétségbe, cukorborsók, és ragyogjatok.

Steve Almond

Első rész
Mindig csak rólunk volt szó

Mi ez a könyv?

A könyv a „Dear Sugar”, vagyis „Kedves Cukor” című rovatban megjelent szövegekből válogat. Ezek jelentőse része eredetileg a TheRumpus.net oldalon jelent meg, mások viszont ebben a kötetben olvashatóak először. A könyvben szereplő levelek névtelenül jutottak el Cukorhoz a Rumpuson keresztül, vagy közvetlenül a saját postájában landoltak. A legtöbben azok közül, akik hozzám fordultak, nem tudták, hogy Cheryl Strayed vagyok, és hasonlóképpen én sem tudtam volna őket beazonosítani a leveleik alapján. Ez a könyv tehát idegenek közti bensőséges párbeszédeket tartalmaz.

Változtattál a leveleken, mielőtt itt közreadtad volna őket?

Néhány esetben terjedelmi okokból vagy az értelmezést megkönnyítendő minimális szerkesztést hajtottam végre a szövegeken, de a legtöbbször szóról szóra ugyanaz szerepel bennük, mint amit eredetileg válaszoltam mindazoknak, akik fontosnak tartották, hogy írjanak nekem.

Milyen típusú levelekre válaszoltál?

A legkülönfélébb levelekre kellett válaszolnom. Voltak, amelyek a szerelemről szóltak, mások a gyászról és a veszteségről, vagy a pénzről, családi problémákról. Elég szubjektív kritériumok alapján döntöttem arról, hogy végül mit válogassak be a Kedves Cukor rovatba: alapvetően bármire kész voltam válaszolni, amennyiben kellőképpen érdekesnek találtam, kihívást jelentett a számomra, vagy egyszerűen csak megérintett.

Milyen típusú tanácsokat szoktál adni?

A legjobbakat, ami csak eszembe jut.

Mint egy vasharang

Kedves Cukor,

a húsz éve tartó házasságom szétesett. Kinek a hibája? Az enyém? A feleségemé? A társadalomé? Nem tudom. Túlságosan éretlenek voltunk, amikor még a 80-as években házasságot kötöttünk, és mindketten keményen dolgoztunk azért, hogy ne kelljen szembenéznünk a körülöttünk ólálkodó boldogtalansággal.

De ez már a múlt. A szakítás óta eltelt három évben több viszonyom is akadt. Volt alkalmi, volt komolyabb, és aztán itt van az utolsó, ami jelenleg is tart. Az alkalmival nem volt semmi gond: rögtön világossá tettem, hogy egyelőre nem akarok megállapodni. A második is alkalminak indult, és éppen akkor vetettem véget neki, amikor kezdett komollyá válni, csakhogy aztán nem tudtam távol tartani magam a másiktól, és megígértem, hogy el fogok gondolkozni a hosszú távú terveken. Azt is elmondtam neki, hogy szeretem, noha ekkor már egy éve kerültem ennek a szónak a használatát, minthogy nem nagyon tudom, mit kellene értenünk rajta. Amikor eljött a pillanata, hogy komolyan is el kellett volna köteleznem magam, különben fel is út, le is út, elbizonytalanodtam. Egy szeretőt és egy barátot is elvesztettem a személyében.

Most pedig együtt vagyok valakivel, akivel, azt hiszem, egész jól összeillünk. Nagyjából négy hónapja járunk, és kerültünk közelebbi kapcsolatba egymással. Éppen egy fájdalmas váláson megy keresztül, és egyáltalán nem keresett új, tartós partnert. Ez remekül hangzott, de valójában egyikünk sem akart egynél több személlyel viszonyt folytatni, úgyhogy végül is megállapodtunk egymás mellett.

Úgy érzem, kezd belém szeretni, noha ezt még nem mondta ki. Én sem használom ezt a szót, de alighanem mindkettőnknek ugyanaz jár a fejében. Félek fennhangon is kimondani, mivel tapasztalataim szerint a „szerelem” megvallása egy csomó olyan ígéretet hoz magával, amelyek óhatatlanul törékenyek, és a legtöbbször el is szoktak törni.

A kérdésem tehát, vajon mikor jön el az a pillanat, amikor érdemes megtenni a nagy lépést, és bevallani a másiknak, hogy szeretem? És egyáltalán, mi ez az egész hóbelevanc a „szerelemmel”?

Köszönettel,

Johnny

Kedves Johnny,

az utolsó szó, amit anyámtól hallottam, a „szeret” volt. Akkor már rendkívül beteg és gyönge volt, és alig volt tudatánál, úgyhogy már azt se tudta kimondani, hogy kicsoda szeret kicsodát, de nem számított. Ez a nyomorúságos kis szó így önmagában, tárgy nélkül is megállta a helyét.

Nem voltam anyám mellett a halála pillanatában. Senki sem volt mellette. Egyedül érte a vég egy kórteremben, és emiatt sok-sok éven át éreztem úgy, mintha a bensőm nagyjából háromnegyede jéggé fagyott volna. Újra és újra lejátszottam magamban a történteket, végigvettem mindazokat az eseményeket és döntéseket, amelyek miatt végül nem voltam mellette az utolsó órákban, de bárhogyan is töprengtem, semmire sem jutottam. A tépelődés nem jelentett mást, mint hogy egyre mélyebbre merültem egy mocsokkal teli vödörbe, aminek sehol sem látszik az alja.

Sosem tehetem jóvá, hogy nem voltam mellette, amikor meg kellett halnia. Sosem lesz újra életben. Így aztán az utolsó, ami köztünk történt, mindig az utolsó marad. Megmarad az élmény, hogy odahajolok hozzá, hogy megpusziljam, mire ő azt mondja, „Kérlek, ne”, mert már nem viseli el a fizikai fájdalmat, amit mások érintése okoz. Megmarad az élmény, hogy elmondom neki, reggel majd visszajövök, amire már csak alig észrevehetően biccent egyet. Megmarad, hogy felveszem a kabátomat, és azt mondom, „Szeretlek”, amire ő mindaddig csendben marad, amíg már az ajtóban állok, amikor kimondja, hogy „Szeret”. És megmarad az is, hogy ott fekszik az ágyában, amikor másnap reggel visszatérek hozzá – még mindig ott fekszik, de már holtan.

Anyám utolsó szava még mindig úgy visszhangzik bennem, mintha egy vasharangot kongattak volna meg odabent: szeret, szeret, szeret, szeret, szeret.

Johnny, felteszem, most azon morfondírozol, hogy mégis mi köze ennek a kérdésedhez, de biztosíthatlak róla, hogy nagyon is sok köze van hozzá. Sőt, nagyon is sok köze van mindenhez, amit valaha válaszoltam azoknak a kérdéseire, akik hozzám fordultak a dilemmáikkal. Nem más ez, mint Cukor keletkezéstörténete. És pontosan ide tértem vissza gondolatban abban az öt hétben, ami azóta telt el, hogy írtál nekem, és bevallottad, hogy nem tudnád meghatározni, mit is jelent a „szeretet”.

Drága szívem, hidd el, nem olyan ördöngösség, mint amilyennek gondolod. A szeretet nem más, mint az érzés, ami mindannyiunkban ott van azok iránt, akik fontosak a számunkra, és akiket megbecsülünk. Lehet könnyű, mint egy ölelés, amit egy barátnak nyújtunk, vagy súlyos és nehéz, mint azok az áldozatok, amelyeket a gyermekeinkért kell meghoznunk. Lehet romantikus, platonikus, családi, illékony, örökké tartó, feltételes, feltétlen, tele lehet fájdalommal, köze lehet a szexhez, megsebezheti az abúzus, megerősítheti a kedvesség, összekuszálhatja az árulás, elmélyítheti az idő, komorrá tehetik a válságok, megemelheti a nagylelkűség, táplálhatja a humor, és tele lehet mindazokkal az „ígéretekkel”, amelyekről te is írtál, és amelyeket aztán vagy betartunk, vagy nem. A legjobb, amit tehetsz az életeddel, hogy rohadtul megpróbálsz mindent kisajtolni a szeretetből. És, Johnny, ha már itt tartunk, azt hiszem, ez ügyben még fontos tennivalóid vannak.

De mielőtt erre rátérnék, drágám, hadd mondjam el: Úgy-ahogy szeretlek téged.

Szeretem, ahogy a magad tanácstalan, riadt, bugyuta, keresetlen, visszafogott, haverságos módján írtál nekem. Szeretem, hogy rákényszerítettél, hogy leírjam a „haverságos” szót, amivel szemben egyébként – túl azon, hogy ilyen szó nem is létezik – komoly ellenérzéseket táplálok. Szeretem, ahogy az öt hosszú hét alatt szinte egy nap sem telt el anélkül, hogy arra gondoltam volna: De mi lesz Johnnyval? Mit fogok mondani Johnnynak? Szeretem, hogy egyik este, amikor az ágyban heverésztem Mr. Cukor mellett, és ő éppen a New Yorkert, én pedig a Brain, Childot olvastam, félre kellett tennem a magazint, mert csak rád tudtam gondolni, és arra, amit kérdeztél tőlem, úgyhogy amikor Mr. Cukor is félretette a saját újságját, és megkérdezte, hogy mi jár a fejemben, elmondtam neki, és beszélgettünk a gondjaidról, és aztán lekapcsoltuk a lámpát, és ő elaludt, én viszont, habár lehunytam a szemem, teljesen éber maradtam, és fejben olyan hosszan fogalmaztam a válaszomat neked, hogy rájöttem, nem fogok tudni elaludni, úgyhogy inkább felkeltem, fel-alá járkáltam a házban, töltöttem egy pohár vizet, aztán leültem a konyhaasztalhoz a sötétben, és kipillantottam az esőáztatta utcára, és egyszer csak odajött hozzám a macskám, és felugrott az asztalra, és ekkor felé fordultam, és megkérdeztem tőle, „Mit írjak Johnnynak?”, amire rögtön dorombolni kezdett.

Mindig tudtam, hogy mit fogok válaszolni neked. Nem azzal volt a gond, hogy ne tudtam volna. Inkább az jelentette a nehézséget, hogy miképp tudom átverekedni magam mindazon, ami ott rejtőzik a leveledben: mindazokon a kérdéseken, amelyeket nem tettél föl, pedig oly nyilvánvalóan ott húzódnak amögött a kérdés mögött, amit viszont nekem szegeztél.

Te nem a szerelemtől félsz, Johnny. Te attól a sok marhaságtól félsz, amit korábban összekapcsoltál magadban a szerelemmel. És meggyőzted magad róla, hogy az, ha visszatartasz egyetlen hülye kis szót attól a nőtől, akit pedig úgy érzed, hogy szeretni tudsz, majd megóv ezektől a marhaságoktól. Sajnos ez nem így működik. Kötelezettségeink vannak azokkal szemben, akik fontosak a számunkra, és azokkal szemben is, akiknek megengedjük, hogy közel kerüljenek hozzánk, akár kimondjuk, hogy szeretjük őket, akár nem. A legfontosabb kötelességünk, hogy őszinték és egyenesek legyünk, hogy megmagyarázzuk az érzéseink természetét, amikor ez a magyarázat tartalmas lehet, és segíthet világosabbá tenni a helyzetünket.

Márpedig a te helyzetedben, azt hiszem, pontosan erről van szó. Azt kérdezted, mikor jön el a megfelelő pillanat, hogy elmond a partnerednek, hogy szereted őt, és a válasz, hogy pontosan akkor, amikor úgy érzed, hogy szereted őt. Ez egyúttal annak a pillanata is, hogy elmondd, mit jelent számodra a szeretet. Ha továbbra is az elkerülés lesz az elsődleges taktikád a romantikus kapcsolataidban, akkor nem csupán a saját boldogságodnak állsz az útjába, de az egész életed is szegényebb lesz.

Arra biztatlak, hogy ne tárd szét egyszerűen a karod, amikor azt kérdezed magadtól, vajon kinek a hibája volt a húszéves házasságod felbomlása. Senkinek a hibája sem volt, drágám, de attól még rajtad múlt. A te feladatod, hogy eltöprengj azon, mi ment félre, és mi volt jó abban a kapcsolatban; neked kell elgondolkodnod rajta, hogy mit vihetsz tovább a korábbiból a jelenlegi, illetve az esetleges jövőbeli kapcsolataidba, és mi az, amitől jobb mielőbb megszabadulni.

A szerfüggőkről szokták mondani, hogy abban a pillanatban felhagynak a lelki éréssel, amikor rákapnak a drogra, és bizony elég sok függőt ismertem ahhoz, hogy tudjam, mennyire így van. Azt hiszem, ugyanez megtörténhet a hosszú távú monogámiában is. Talán azért értelmezed olyan speciálisan, hogy mit jelent kimondani a másiknak, hogy szeretlek, mert még mindig abból indulsz ki, hogy mit jelentett ez számodra sok-sok évvel ezelőtt, amikor először elkötelezted magad a volt feleséged mellett. Ez már, ahogy magad is mondod, a múlt, de azt gyanítom, hogy lényed egy része még mindig ebben a múltban rostokol.

A szerelem megvallása nem feltétlenül hoz magával egy csomó olyan ígéretet, „amelyek óhatatlanul törékenyek, és a leggyakrabban el is szoktak törni”. Hogy milyen feltételek mellett mész bele egy kapcsolatba, az persze összefügghet azzal, hogy kimondod a bűvös szót, ugyanakkor nem ez dönt róla. „Szeretlek” – ez ugyanúgy jelentheti azt, hogy „Tetszik, hogy ilyen menő és gyönyörű vagy, és mindent meg fogok tenni érte, hogy életem végéig a partnered lehessek.” De jelentheti azt is: „Tetszik, hogy ilyen menő és gyönyörű vagy, de sajnos éppen átmeneti fázisban vagyok, úgyhogy egyelőre ne siessük el a dolgokat, és mindig csak egy lépést tegyünk meg.” Jelentheti azt is: „Tetszik, hogy ilyen menő és gyönyörű vagy, de nem akarom elkötelezni magam melletted most, és valószínűleg a későbbiekben sem, függetlenül attól, hogy továbbra is mennyire menőnek és gyönyörűnek foglak találni.”

A lényeg, Johnny, hogy ki kell mondanod, amit érzel. Neked magadnak kell határoznod a saját életed keretei felől. Érdemes volna megbeszélned ezzel a nővel az érzéseidet, és bevallanod, hogy milyen ellentmondások dúlnak benned. El kellene mondanod neki ezt a furcsa, „Ó, a francba, nem is akartam szerelmes lenni, de úgy látszik, megtörtént”, érzést, amit láthatóan táplálsz magadban iránta. Aztán közösen valószínűleg előrébb tudtok jutni abban, hogy mit is jelent, ha olyan remekül összeilletek, és mit jelent, hogy nem köteleződtök el egymás mellett, miközben ő ebben a fájdalmas válásban van, benned pedig még mindig élénken él a nem is olyan távoli házasságod emléke.

Tedd meg, amit kell. Ha megteszed, akkor megszabadíthatod ezt a kapcsolatot attól a feszültségtől, amit a hallgatás szül. Ugye látod már, hogy milyen erőteret hoztál létre azzal, hogy nem voltál hajlandó kimondani azt a bizonyos szót? A visszatartás eltorzítja a valóságot, és rúttá és kicsinyessé teszi azokat, akik így tesznek, miközben megőrjíti és kétségbeesetté teszi azokat, akiktől visszatartanak valamit, hiszen nem tudhatják, hogy valójában miként is érez a másik az irányukban.

Úgyhogy a legjobb, amit tehetsz, ha kiszabadulsz ebből a csapdából. Nincs szükség különösebb stratégiára és ügyeskedésre. Az ilyesmi idiótáknak való. Légy bátor. Légy őszinte. Légy önmagad. Gyakorold a szót: „szeretlek”, mondd ki azoknak, akiket tényleg szeretsz, hogy később abban a pillanatban is ki tudd mondani, amikor a legnagyobb lesz a jelentősége.

Mind meghalunk, Johnny. Úgyhogy kongasd meg szépen azt a harangot.

Szeretettel,

Cukor

Hogyan jöjjünk ki a kelepcéből

Kedves Cukor,

nagyjából másfél évvel ezelőtt teherbe estem. Magunkat is meglepve arra jutottunk a barátommal, hogy megtartjuk a babát. Habár a terhesség nem volt eltervezve, azért izgatottak voltunk, hogy szülők leszünk. A gyereket már jó előre szerettük, és nagyon vágytunk rá. Hat és fél hónapnál tartottam, amikor elvetéltem. Azóta alig tudok felkelni az ágyból.

Egyetlen nap sem telik el anélkül, hogy azon gondolkodnék, vajon milyen lehetett volna a kisbabám. Lány volt. Már nevet is kapott. Mindennap felkelek, és arra gondolok: „A kislányom most lenne hat hónapos”, vagy „A kislányom ma kezdett volna el mászni”. Néha semmire sem vagyok képes, és csak az az egyetlen szó ugrik be újra és újra: „kislány”.

Közben persze olyan érzésem van, mintha körülöttem mindenkinek gyereke volna. Bárhová megyek, kisbabákat látok magam körül, és kényszerítenem kell magam, hogy örüljek nekik, és lenyeljem, hogy közben milyen üresnek érzem magam. Az az igazság, hogy már alig vagyok képes bármit is érezni, és közben minden rettenetes fájdalmat okoz. Akik körülvesznek, azt várták tőlem, hogy mostanra túljutok a fájdalmon. Az egyikük azt mondta: „Hiszen csak egy vetélés volt”. Úgyhogy még amiatt is bűntudatom van, hogy kelepcébe kerültem, és egy olyan gyereket gyászolok, aki sosem élt igazán, miközben magam mögött hagyhatnám ezt az egészet, és végre előretekinthetnék.

Nem sokat beszélek a tapasztalataimról. Általában úgy teszek, mintha meg sem történt volna. Elmegyek dolgozni, találkozom másokkal, mosolygok, és úgy viselkedem, mintha minden rendben volna. A barátom fantasztikus és igazán támogató volt a terhesség alatt és után, bár nem hiszem, hogy pontosan értené, mennyire súlyosan érzem magam. Feleségül akar venni, és azt szeretné, ha újra megpróbálkoznánk a gyerekkel. Abban reménykedik, hogy ez majd jobb kedvre derít, de sajnos nem fog jobb kedvre deríteni. A legszívesebben fejbe vágnám, amiért nem érzi ugyanúgy magát, ahogyan én.

Aztán itt van az ok, amiért elveszítettem a kisbabámat. A kórházban az orvos azt mondta, nem lepi meg, hogy elvetéltem, ugyanis a túlsúlyom miatt eleve magas volt a kockázat. Nem volt könnyű meghallgatni, hogy a vetélés az én hibám. Néha úgy érzem, hogy az orvos egy igazi seggfej volt, máskor meg, hogy talán mégiscsak igaza lehet. Elpusztulok a gondolattól, hogy az egész az én hibám, hogy esetleg magamnak köszönhetem a vetélést. Néha levegőt is alig kapok a bűntudattól. Miután elhagytam a kórházat, szereztem egy személyi edzőt, diétába fogtam, és el is kezdtem fogyni, de mostanra teljesen elvesztettem a kontrollt a dolog fölött. Előfordul, hogy napokig nem eszem, máskor viszont bármire rávetem magam, ami csak elém kerül, hogy aztán az egészet kihányjam. Órákat töltök az edzőteremben, és addig teperek a futópadon, amíg már nincs erőm felemelni a lábamat.

A barátaim és a családom azt hiszik, hogy minden rendben, de Cukor, hidd el, mi sem állhatna távolabb a valóságtól. Csak arra tudok gondolni, hogy elcsesztem. Úgy érzem, nem bírom tovább. A racionális részem tisztában van vele, hogyha nem húzom ki magam valahogy ebből a gödörből, akkor a végén komoly károkat fogok okozni magamnak. Tisztában vagyok ezzel, és közben mégsem érdekel.

Szeretném, ha újra érdeklődnék más dolgok iránt. Szeretném tudni, mit kell tennem ahhoz, hogy ne érezzem hibásnak magam. Hogy ne érezzem azt, hogy miattam halt meg a kicsim.

A lányomnak már neve is volt. Szerettem őt. Olyan, mintha csak nekem számított volna. Közben pedig szégyellem magam, amiért még egy év elteltével is amiatt szenvedek, hogy ez történt velem. Hiszen „csak egy vetélés” volt. Úgy érzem, kelepcébe kerültem.

Üdv,

Kelepce

Kedves Kelepce,

rettenetesen sajnálom, hogy el kellett veszítened a kislányodat. Igazán, nagyon sajnálom. Még a számítógép képernyőjén keresztül is érzem, hogy milyen szenvedésen mész keresztül. Erre számítani is lehetett. Az történik veled, aminek ilyenkor történnie kell. Habár olyan korban és kultúrában élünk, amikor folyamatosan azt sulykolják belénk, hogy nem kellene így lennie, valójában természetes, hogy szenvedünk, amikor rettenetes dolgokat vagyunk kénytelenek átélni.

Ne hallgass azokra, akik szerint már „túl kellene lenned” azon, hogy elveszítetted a lányodat. Akik ilyenkor a jó tanácsaikkal traktálnak, valószínűleg még sosem kerültek szembe ilyen súlyos krízissel. Vagy legalábbis olyasmivel nem, ami igazán, mélyen, a fejedet és a lelkedet meggyötörve megváltoztatja az életedet. Néhányan azt gondolják, azzal segítenek, ha megpróbálják kisebbnek feltüntetni a fájdalmadat. Másokat megrémiszt a veszteséged súlyossága, és azért kommunikálnak veled így, hogy saját magukat óvják a gyásztól. Ettől függetlenül sokan közülük biztosan szeretnek téged, és méltók a szeretetedre, ugyanakkor nem ők lesznek azok, akikre igazán támaszkodhatsz, amikor majd meg kell próbálnod begyógyítani azt a sebet, amit a lányod halála okozott benned.

Ők a Föld bolygón élnek. Te viszont azon a bolygón élsz, ahol meghalt a kisbabád.

Az a benyomásom, hogy tökéletesen egyedül érzed magad. Pedig nem vagy egyedül. Ebben a pillanatban más nők is olvassák a történetedet, és mindannyiuknak könnyek gyűlnek a szemébe. Vannak nők, akik szintúgy éveket töltöttek azzal, hogy némán mondogatták maguk elé: „Kislányom, kislányom”, vagy „Kisfiam, kisfiam”. Nők, akik titokban azon gyötrődtek, hogy talán olyasmit tettek, vagy éppen elmulasztottak valamit megtenni, ami hozzájárult a gyerekük halálához. Meg kell találnod ezeket a nőket. Ők lesznek a te társaid.

Azért tudom, hogy így van, mert jómagam is éltem már olyan bolygókon, amelyek elég távol vannak a Földtől.

Nem lehet alábecsülni, hogy milyen gyógyító hatással bír akár egy rövid találkozás egy olyan személlyel, aki egy másodperc alatt pontosan megérti, hogy miről beszélsz, ugyanis ő maga is pontosan ezen ment keresztül. Hívd fel a helyi kórházakat és szülőközpontokat, és érdeklődj róla, hol vannak támogató csoportok olyanoknak, akik a szülés előtt, vagy nem sokkal utána veszítették el a gyereküket. Olvasd el Elizabeth McCracken memoárját: An Exact Replica of a Figment of My Imagination (Képzeletem egy darabkájának tökéletes másolata). Keress online közösségeket, ahol úgy beszélgethetsz másokkal a történtekről, hogy nem kell megjátszanod magad.

És ne játszd meg magad a barátod előtt sem, bármilyen megértő is legyen egyébként. Mondd csak el neki, hogy a legszívesebben fejbe vágnád, és magyarázd el azt is, hogy miért. Kérdezd meg, neki milyen mondanivalója van a kislányod haláláról, és próbálj minden tőled telhetőt megtenni azért, hogy figyelmesen meghallgasd, és utána hasonlítsd össze a tapasztalatait a sajátoddal. Ezenkívül, azt hiszem, egy terapeutát is fel kellene keresned, valószínűleg egyedül és a barátoddal közösen is. A legjobb lenne, ha már ma időpontot egyeztetnél valakivel. A terapeuta segíthet abban, hogy világosabban lásd a saját érzéseidet, amelyek olyannyira gúzsba kötnek, és valószínűleg abban is segíteni tud, hogy javuljon a – valószínűleg időszakos – depressziód.

Így tudsz kikerülni a kelepcéből, kedves Kelepce. Mások felé fordulsz. Nem azért, hogy hátat fordíts a kislányodnak, akit annyira szerettél, hanem azért, hogy végre a saját életed élhesd – azt az életet, amelynek ugyanúgy része marad a lányod mérhetetlenül szomorú elvesztése, de amit mégsem ez az élmény határoz meg. Azt az életet, amelyben idővel eljuthatsz oda, hogy még mindig gyászolod őt, de közben azt is meg tudod becsülni, hogy lehetőséged volt szeretni. Ahhoz, hogy elérd ezt a helyet, a gyógyulás helyét, bátorságra lesz szükséged. Ez a hely ugyanakkor óriási, hihetetlenül gyönyörű, végtelenül sötét és tele van fénnyel. Nagyon, nagyon, nagyon keményen kell dolgoznod azért, hogy eljuss oda, de képes vagy rá. Te olyan nő vagy, aki el tud jutni erre a helyre. Tudom, hogy így van. Ezt bizonyítja a leveled minden egyes szava, és ez világlik ki abból a gyászból, amit átélsz.

Néha nehéz dolog Cukornak lenni. Szórakoztató és vicces, izgalmas és érdekes, de időről időre jön egy olyan kérdés, ami úgy fészkeli be magát a tudatomba, hogy sehogyan sem tudom kiverni onnan, és sokáig kísért. Ilyenkor ugyanúgy igyekszem megválaszolni a kérdést, de mindig marad valami, tudom, sejtem, hogy marad valami, és képtelen vagyok befejezni a választ, amíg rájövök, hogy mi is az pontosan. Ugyanúgy érzem, ahogy a mesebeli hercegnő érzi a borsószemet a tucatnyi pihe-puha matraca alatt, és amíg nem sikerül onnan kipiszkálni, addig nekem sincs nyugtom. Ugyanezt érzem akkor is, ha a te kérdésedre gondolok, drágám. És, habár igaz, hogy meg kellene találnod a közösséged, továbbá beszélned kellene a barátoddal, és időpontot kellene egyeztetned egy terapeutával, van még valami más is, amit el kell mondanom neked.

Pár évvel ezelőtt a tizenéves kort alig betöltött lányokkal volt alkalmam együtt dolgozni egy középiskolában. A többségük szegény környezetből származó, hetedik-nyolcadik osztályos fehér kölyök volt. Egyiküknek sem volt normális apja. A többségük vagy börtönben ült, vagy soha nem is ismerték, vagy valahol bedrogozva császkált a városban. Néhányuk apja meg is erőszakolta őket. Az anyukáik fiatalok voltak, nincstelenek, drog- és alkoholfüggők, szintúgy bántalmazottak, és gyakran ők maguk is bántalmazók. Azt a huszonvalahány lányt, akiket rám bíztak, hogy csoportot alakítsak velük, az iskola vezetése egytől egyig a „magas kockázati” kategóriába sorolta.

A munkám hivatalos megnevezése „ifjúsági tanácsadó” volt. A módszeremnek a feltétlen pozitivitást tettem meg. Az volt a feladatom, hogy segítsek a lányoknak sikeressé válni, miközben nyilvánvaló volt, hogy mindaz a kimondhatatlan szörnyűség, amit addig átéltek az életben, ez ellen szól. A siker ebben az összefüggésben nagyjából azt jelentette, hogy legalább az érettségiig próbáljanak nem teherbe esni vagy javítóintézetbe kerülni, esetleg azt, hogy később munkát szerezzenek a Taco Bellben vagy a Walmartban. Ennyi, és nem több. Parányi dolognak tűnhet, pedig számukra ezen állt vagy bukott minden. Olyan érzés volt, mintha egy vonatot kellett volna odébb tolnom a kisujjammal.

Nem volt megfelelő szakirányú képesítésem ahhoz, hogy ifjúsági tanácsadó legyek. Sosem dolgoztam fiatalokkal, és soha nem is adtam korábban ilyen környezetben tanácsokat, azonkívül nem volt oktatói vagy pszichológiai végzettségem. Korábban éveken át pincér voltam, és a szabadidőmben történeteket farigcsáltam a magam szórakoztatására. De valamilyen rejtélyes okból akartam ezt a munkát, és erről valahogy magamat is meg tudtam győzni.

Elvileg nem volt szabad azt érzékeltetnem a lányokkal, hogy én is szeretném őket sikeresnek látni. A feladatom arról szólt, hogy csendben, diszkréten, titokban felruházzam őket annak képességével, hogy olyan dolgokat is kipróbáljanak, amilyeneket korábban még soha, hogy olyan helyekre is eljussanak, ahol még nem jártak. Elvittem őket egy falmászóterembe. Aztán elvittem őket egy balettelőadásra és egy könyvesboltban tartott költészeti felolvasásra. Az elképzelés az volt, hogyha bejön nekik, hogy felszuszakolják bimbódzó kamasztestüket a mászófalon, és meg tudnak kapaszkodni a sziklakiszögellésekre hasonlító fogókban és támaszokban, akkor talán kisebb lesz az esélye, hogy csak úgy felcsinálják őket. És ha hatással lesz rájuk a művészet szépsége, amit élőben, a saját szemükkel és fülükkel is megtapasztalhatnak, akkor talán nem lesznek holdkóros metamfetamin-függők, és nem fogják ellopni a szomszédjuk tárcáját, hogy aztán mindössze tizenöt évesen börtönbe kerüljenek.

Hanem felnőnek, és állást kapnak a Walmartban. Ez volt a remény, a cél, és az ok, amiért a fizetésemet kaptam. És miközben ezekkel a programokkal kísérleteztünk, és megpróbáltam megerősítést nyújtani nekik, elvileg a szexről, a drogokról, a fiúkról, az anyákról, a párkapcsolatokról, az egészséges otthoni munkavégzésről és az önbizalom fontosságáról is beszélgetnem kellett velük, azonkívül a lehető legőszintébben válaszolnom kellett az összes felmerülő kérdésükre, és feltétlen elfogadással kellett viszonyulnom minden egyes történetükhöz, amit csak megosztottak velem.

Eleinte féltem tőlük. Bátortalan voltam. Tizenhárom évesek voltak, én pedig huszonnyolc. Majdnem mindannyiukat Crystalnak, Brittanynak vagy Desirének hívták. Távolságtartóak voltak, gúnyosak, gőgösek és pimaszak. Vaskos rétegekben locsolták magukra a pacsulit és a lányoknak való illóolajokat, a hajuk pedig úgy illatozott a samponjuktól, mint az epres rágó. Mindent és mindenkit utáltak, mindent rettenetesen unalmasnak és feleslegesnek tartottak, és minden vagy menő vagy totál „buzis” volt a számukra, én pedig próbáltam elmagyarázni nekik, hogy nem kellene a „buzis” szót használniuk azokra a dolgokra, amelyeket hasztalannak tartanak, amire persze azt mondták, hogy totál kretén vagyok, amiért egyáltalán eszembe jut, hogy a „buzis” esetleg azt jelentené, hogy „buzi”, amire megkértem őket, hogy ne használják a „kretén” szót sem, amire már csak nevettek, én pedig egy idő után inkább odaadtam nekik néhány noteszt, amit nekik vettem.

– Ezeket megtarthatjuk? Tényleg megtarthatjuk? – kérdezték hálás, kétségbeesett lánykórusban.

– Igen – mondtam. – Nyissátok ki őket.

Megkértem a lányokat, hogy írjanak le magukról három dolgot, ami igaz, és egyet, ami hazugság, majd olvassák fel fennhangon úgy, hogy aztán mindenkinek ki kell találnia, vajon melyek lehetnek az igaz állítások és melyik a hamis.

Nagyjából húsz percnek kellett eltelnie ahhoz, hogy mindannyian a szívükbe zárjanak. De nem engem zártak a szívükbe, hanem azt, aki akkor és ott voltam. Nem azt, aki akkor és ott voltam, hanem azt, ahogyan viszonyultam hozzájuk: feltétlen pozitivitással és elfogadással.

Soha korábban nem irányult felém ennyi vágyakozás. Ha egy virágos hajcsat volt a frizurámban, ki akarták szedni, hogy a saját hajukba tűzzék. Ha meglátták, hogy toll van a kezemben, megkértek, hogy adjam oda nekik. Ha éppen szendvicset ettem, könyörögtek, hogy kaphassanak egy falatot. Ha előkerült a táskám, rögtön égtek a kíváncsiságtól, hogy belepillanthassanak. De a leginkább azt szerették volna, hogy mindent elmondhassanak nekem. Mindent. Az életük legutolsó kis részletét is. És így is tettek.

Szörnyűséges, borzalmas, sokkoló, szomorú, kegyetlen dolgokról meséltek. Olyan dolgokról, amelyek hallatán hunyorognom kellett, mintha ezzel megóvhatnám magam a rémségektől, mintha így távolabbról érnének el hozzám a szavaik. Olyan dolgokról, amelyek hallatán később bementem az irodámba, magamra zártam az ajtót, és elbőgtem magam. Végeláthatatlan történetek bántalmazásról, árulásról, távollétről, reménytelenségről, a fájdalomnak arról a típusáról, ami csak egyre mélyebbre ássa magát az emberben, amíg olyan lehetetlen és felfoghatatlan kétségbeeséssé válik, hogy a végén már azt sem értjük, mi ez az érzés egyáltalán a bensőnkben.

A lányok egyike igazán gyönyörű teremtés volt. A fiatal Elizabeth Taylorra emlékeztetett, csak talán a dereka nem volt olyan széles. Tökéletesen fénylő bőr. A szeme kék, mint a víztükör. Hosszú, feketén izzó haj. Telt mell, egyébként olyan karcsú, mint egy modell. Épp csak betöltötte a tizenhármat, amikor megismerkedtünk. Addigra már öt fickóval dugott, és vagy tíznek kiverte. Tizenegy évesen vesztette el a szüzességét az anyja volt pasijával, aki azóta börtönbe került, miután ellopott egy tévét. Az aktuális szeretője harminckét éves volt. Általában az iskola parkolójában vette föl. Sikerült meggyőznöm róla a lányt, hogy menjünk el a Planned Parenthoodhoz, ahol gondoskodhatnak a fogamzásgátlásáról, de amikor odaértünk, nem engedte a női orvosnak, hogy megvizsgálja, enélkül viszont nem adhatták be neki az injekciót. Sírt és sírt és csak sírt. Olyan kétségbeesett félelemmel és fájdalommal sírt, mintha valaki besétált volna a szobába, és egy tűzforró vasalót szorított volna a gyönyörű kis seggéhez. Millió vigasztaló szót susogtam neki, biztattam, bátorítottam. Az orvos is jóindulatúan lépett föl, de volt valami parancsoló a hangjában. Semmi sem használt. Az a lány, aki tizenhárom évesen már öt fickóval lefeküdt és további tíznek kiverte, nem volt hajlandó három percre hanyatt vágni magát a vizsgálóasztalon egy szépen megvilágított szobában, ahol rajta kívül csak két nő tartózkodott.

Egy másik lány mindig hatalmas, térdig érő kapucnis pulcsit hordott. Az időjárástól függetlenül mindig magára húzta a kapucnit. A tarka színekre festett haja az arca elé hullt, amitől úgy nézett ki, mintha két tarkója volna a fején, arc nélkül. Annak érdekében, hogy ne bukjon állandóan orra, diszkréten oldalra döntötte a fejét, és úgy pislogott ki a hajfüggönye mögül. Hetekig még csak meg sem szólalt. Ő volt az utolsó, aki megkérte, hogy adjam oda neki a tollam. A vele való megismerkedés nagyjából olyan volt, mintha egy kóbor macskának igyekeztem volna a bizalmába férkőzni. Majdhogynem lehetetlennek bizonyult – egy lépés előre, majd körülbelül ezer lépés hátra. De amikor végül sikerrel jártam, amikor megszelídítettem, amikor elhúzta a hajzuhatagát az arca elől, és megpillantottam a sápadt, törékeny és pattanásos képét, akkor elmesélte, hogy az éjszakái többségét egy bedőlt falú sufniban tölti a bérházuk mögötti sikátorban, ahol egykor az anyjával élt. Azért ott éjszakázik, mert képtelen megmaradni a lakásban, ahol az alkoholgőzös, mentális betegségektől gyötört, gyógyszerelvonással küzdő és őt sokszor fizikailag is bántalmazó anyja dühöng. Felhúzta a kapucnis pulcsija ujját, és megmutatta a borotvapengével ejtett sebeket. Azt mondta, azért szeret falcolni, mert jó érzés.

Elmesélte, hogy amikor egyszer az anyja barátja dühbe gurult, kicibálta magával az udvarra, bekapcsolta a locsolót, és olyan hosszan belenyomta az arcát a jéghideg vízbe, hogy majdnem megfulladt, majd amikor ezzel végzett, két órára kizárta a lakásból. November volt, fagypont közeli hőmérséklet. Nem ez volt az első alkalom, hogy ilyesmit csinált. És nem is az utolsó.

Elmagyaráztam a lányoknak, hogy ezek a dolgok nincsenek rendben. Hogy ezek a dolgok elfogadhatatlanok. Hogy törvénybe ütköznek. Elmondtam, hogy felhívok valakit, és az a valaki majd közbeavatkozik, és akkor ezeknek a szörnyűségeknek vége szakad. Így is tettem, és felhívtam a rendőrséget. Aztán felhívtam a gyerekvédelmi hivatalt. Mindennap felhívtam őket, de senki sem csinált semmit. Senki. Soha. Semmit. Nem számít, hogy hányszor akarta az az úriember vízbe fojtani azt a kislányt a kerti locsolóval, hogy hányszor jött el a harminckét éves fickó a bögyös tizenhárom éves kislányért az iskola parkolójába, és hányszor aludt az arc nélküli kapucnis lány a sikátorban álló sufniban, miközben az anyja éppen a lakásban őrjöngött.

Én sem éltem mindig védett életet. Megvoltak a magam nehézségei és fájdalmai. Azt hittem, tudom, hogy működik a világ, de rá kellett jönnöm, hogy semmit sem tudok. Alig hittem a szememnek. Azt hittem, hogy amikor kiderül, hogy egy gyerekkel rossz dolgok történnek, akkor azok a rossz dolgok majd szépen maguktól megszűnnek. Csakhogy rá kellett ébrednem, hogy nem ilyen társadalomban élünk. Ilyen társadalom egyáltalán nem is létezik.

Amikor legközelebb felhívtam a gyerekvédelmi hivatalt, megkértem a vonal túlsó végén lévő hölgyet, magyarázza már el nekem, hogy miért nincs senki, aki valóban megvédené ezeket a gyerekeket, amire elmondta, hogy sajnos csak azokat a tizenéveseket tudják támogatni, akik közvetlen veszélyben vannak, a többiekhez nincsenek erőforrásaik, ugyanis az állam csődbe ment, úgyhogy egy ideje már a gyerekvédelmi hivatalnak is rangsorolnia kell, hogy milyen feladatokat tud ellátni. A tizenkét év alatti gyerekek esetében rendben tették is a dolgukat, és beavatkoztak, ahol kellett, ha viszont valaki már elmúlt tizenkettő, akkor beérték azzal, hogy jelentést írtak az esetről, amit aztán szépen betettek egy aktába, a gyerek nevét pedig hozzáírták azoknak a hosszú, hosszú listájához, akikhez majd talán egy szép napon, amikor lesz rá idő és pénz, valaki ki fog szállni, hogy megnézze, mégis mi a helyzet velük – ha majd egy szép napon valóban lesz rá idő és pénz. A hölgy bizalmasan megosztotta velem, a tizenévesekkel kapcsolatban abban lehet bízni, hogyha már elég szörnyű az otthoni helyzetük, akkor jó eséllyel elszöknek, és akkor már a hatóságok is lépni tudnak, az elszökött gyerekek esetében ugyanis valamivel több erőforrás áll rendelkezésre.

Olyan érzéssel tettem le a telefont, mintha valaki kettétörte volna a szegycsontomat. Mielőtt még egyáltalán levegőt tudtam volna venni, besétált az a lány, akit az anyja barátja rendszeresen majdnem vízbe fojtott a kertjükben. Leült ugyanabba a székbe, ahol a többi lány is ült, miközben elmesélték a rémálomba illő történeteiket, és a változatosság kedvéért ezúttal is egy rémálomba illő történetet mesélt – csakhogy ekkor valami mást válaszoltam neki.

Elmondtam, hogy ez nincs rendben, hogy ez elfogadhatatlan, hogy törvénybe ütközik, és hogy rögtön jelenteni fogom ezt a legújabb szörnyűséget. Azt viszont nem mondtam, hogy el fog múlni. Nem ígértem, hogy valaki majd eljön, és megmenti. Azt mondtam, valószínűleg jó ideig így fog menni minden ezután is, és nincs más választása, mint hogy megpróbáljon túlélni. Mélyre kell ásnia magában, és meg kell találnia a módját, hogy ne csupán kibírja ezt a borzalmat, de valahogy felül is emelkedjen rajta, és amennyiben erre nem képes, úgy az egész élete örökre ugyanilyen borzalmas marad. Elmondtam, hogy tökéletesen tisztában vagyok vele, milyen rettenetesen nehéz kibírni, ami vele történik, de ha nem akarja lekopírozni az anyja életét, akkor ezért neki magának kell tennie. Többet kell tennie annál, mint hogy pusztán eltűri a bántalmazásokat. Ki kell nyújtania a kezét. Jobban kell akarnia, mint bármi mást. Mint egy fuldoklónak, neki is bele kell kapaszkodnia minden parányi jó dologba, ami csak az útjába kerül, és átkozottul tempóznia kell azért, hogy távolabb kerüljön mindattól, ami viszont rossz. Számolnia kell az éveket, hagynia, hogy elmúljanak, fel kell nőnie, és aztán a lehető legmesszebb kell futnia a legcsodálatosabb és legszebb álmai irányába, azon a hídon keresztül, amelyet a saját gyógyulása iránti vágyból emelt magának.

Úgy láttam rajta, hogy hallgat a szavaimra, igaz, olyan ködösen és flegmán, ahogyan az a tizenévesekre jellemző. Minden lánynak elmondtam ugyanezt, aki csak bejött ezután az irodámba, és ledobta magát abba a székbe, ahol a megelevenedett rémálmaikat mesélték el. Ez lett az én evangéliumom. Ezt ismételgettem nekik a legtöbbször, ugyanis ez volt az, amit a leginkább igaznak éreztem.

És ez a legigazabb, amit neked mondhatok, Kelepce, vagy, ha már itt tartunk, bárkinek, akivel valaha bármi igazán rettenetes történt az életben.

Mindig szeretni fogod a kislányodat. Mindig emlékezni fogsz rá. Mindig tudni fogod, hogy hívták. Csakhogy ő már halott marad. Senki sem tud közbeavatkozni, senki sem tudja, és nem is fogja helyrehozni, ami történt. Senki sem tud megóvni a szenvedéstől. Nem tudod kisírni magadból, és hiába eszel, vagy éhezteted magad, hiába próbálsz hátat fordítani neki, hiába próbálod eltolni magadtól, nem fog segíteni, sőt még a terápia sem fogja megszüntetni. Egyszerűen ott van veled, és valahogy túl kell élned. Ki kell bírnod. Át kell élned, szeretned kell, majd tovább kell lépned, és valami mást is kell akarnod, és a lehető legmesszebb kell rohannod a legcsodálatosabb és legboldogabb álmaid irányába, amelyeket a saját gyógyulásod iránti vágyból emeltél. A terapeuták, barátok és mindenki más, aki szintén azon a bizonyos helyen él, mint te, a Bolygón, Ahol Meghalt A Gyermekem, segíthetnek útközben, de maga a gyógyulás, az igazi gyógyulás, amelyhez térdig kell gázolnod a mocsárba, teljes mértékben, mindenestül rajtad múlik.

A középiskolai munkám a legjobb és legfontosabb volt, amit valaha végezni állt módomban, de így is mindössze egy évig maradtam. Nem mondhatnám, hogy túlságosan lazán vettem volna, ráadásul írni is akartam, úgyhogy inkább megpróbáltam valami érzelmileg kevésbé megterhelő megélhetés után nézni, hogy közben az írásra tudjak koncentrálni. Aztán egy szép napon, hat évvel azután, hogy otthagytam az iskolát, egy Taco Bellben ebédeltem, nem messze attól a bizonyos iskolától. Éppen összeszedtem a holmimat, és indulni készültem, amikor egy Taco Bell-egyenruhás nő odalépett hozzám, és a nevemen szólított. Az arcnélküli lány volt, aki a bedőlt falú sufniban töltötte az éjszakáit. Lófarokban hordta a haját. Felnőtt. Húszéves volt, én pedig harmincöt.

– Tényleg te vagy az? – kérdeztem, és átöleltük egymást.

Elmesélte, hogy hamarosan kinevezik üzletvezető-helyettesnek. Elmondta, hogy a lányok közül kivel van még kapcsolatban, és hogy kivel mi történt, mióta nem találkoztunk. Felidéztük, hogy elvittem őket falat mászni, hogy megnéztük a balettelőadást és meghallgattuk a kortárs költő felolvasását a könyvesboltban, és hogy azóta sem csinált semmi ilyesmit.

– Sosem felejtettelek el, még annyi év után sem – mondta.

– Nagyon büszke vagyok rád – feleltem, és megszorítottam a karját.

– Sikerült – mondta. – Nem igaz?

– De bizony. Megcsináltad.

Én sem felejtettem el. Desirének hívták.

Szeretettel,

Cukor

Az a bizonyos eksztatikus felvonulás

Kedves Cukor,

huszonegy éves vagyok, és jelenleg főiskolára járok. Habár teljes állásban dolgozom, hogy ki tudjam fizetni a számláimat, a lakhatásomat még mindig a szüleim fizetik. A kocsijukat is használom. Nincs bajom azzal, hogy egy fedél alatt éljek a szüleimmel – vagyis nem lenne vele bajom, ha nem lennék meleg. A szüleim fundamentalista keresztények. Úgy vélik, hogy a homoszexualitás „bűn”, amivel úgy küzd az ember, mint az alkoholizmussal vagy a drogfüggőséggel, és a melegeknek bűnbánatot kellene gyakorolniuk, és Jézusra kellene bízniuk magukat.

A szüleim tudják, hogy meleg vagyok, de nem hajlandóak szembenézni a ténnyel. Azt hiszik, hogy már bűnbánatot gyakoroltam, és rátaláltam Jézusra. Amikor tizenhét éves voltam, anyám megfenyegetett, hogy kirúg otthonról, miután közölte, hogy „nem tűri az ilyen beteg viselkedést az otthonában”. Csak akkor maradhattam a szüleimnél, ha beleegyeztem, hogy elmegyek egy keresztény tanácsadóhoz, aki segít kilábalni a melegségből. Elmentem, de nem sokat változott a helyzet, leszámítva, hogy csak még jobban összezavart. Nem gyűlölöm a szüleimet, de komoly ellenérzéseket ébreszt bennem, ahogyan velem bánnak. Azt hiszik, hogy egy ideje már hetero vagyok, de továbbra sem bíznak bennem. Az anyám folyamatosan ellenőrzi, hogy mit csinálok, sokszor minden figyelmeztetés nélkül beront a szobámba, hátha rajtakaphat valamin. Ha elmegyek itthonról, pontosan be kell számolnom róla, hogy kivel találkozom, és mit fogok csinálni, különben nem adják oda a kocsijukat. Ha egyedül maradok itthon, kikapcsolják az internetet, és mielőtt lefekszenek aludni, kikapcsolják a modemet, mivel attól tartanak, hogy „bűnös tartalmakat” fogok keresgélni a neten, ami visszaránthat „a meleg életstílusba”.

Habár a szüleim és a nővérem mellett úgy viselkedem, mintha hetero lennék, a barátaim, a munkatársaim és a bátyám előtt már coming outoltam (ő feltétel nélkül elfogadja, hogy ilyen vagyok). Nagyon megterhelő kettős életet élni. Eddig két meleg kapcsolatom volt. A szüleim tudják a jelenlegi barátomról, hogy meleg, és ennek megfelelően úgy is bánnak vele, mintha attól tartanának, hogy újra megfertőzhet a melegségével.

Szeretnék elköltözni, de a szűkös anyagi lehetőségeim mellett erre nincs módom. Nemrég felmerült egy másik lehetőség: egy barátnőm érdeklődött, hogy nem akarok-e esetleg északnyugatra költözni vele (jelenleg a keleti parton élek), és komolyan fontolgatom, hogy talán ezt kellene tennem. Csak közben nem akarok elmenekülni a problémáim elől, azonkívül nagyon kedvelem azt a srácot, akivel jelenleg együtt vagyok. Reménytelennek érzem a helyzetem. A kettős életem mindkét részéről egy csomó elvárás nehezedik rám, és sokszor már fuldoklom a nyomás alatt. Az egyik oldal a legszívesebben a pokolba küldene, ha kiderülne, hogy mégiscsak meleg vagyok, a másik pedig azt várja, hogy szakítsam meg a kapcsolatot a családommal.

Volna esetleg olyan tanácsod, ami segítene?

Fuldokló

Kedves Fuldokló,

igen, nagyon is volna olyan tanácsom, ami segíthet rajtad. Azt tudom mondani, a legjobb, amit tehetsz, ha minél előbb elhagyod azt a házat. Nem szabad olyan emberekkel egy fedél alatt élned, akik meg akarnak semmisíteni téged. Még akkor sem, ha történetesen szereted őket. Még akkor sem, ha történetesen az anyádról és az apádról van szó. Felnőtt vagy. Találd ki, hogyan tudsz megfizetni egy szobát valahol. A mentális jóléted ezerszer fontosabb, mint hogy használhatod-e a szüleid kocsiját.

Nyomorúságos helyzet, hogy a szüleid ilyen félreinformált tuskók. Sajnálom, szívem, hogy szenvedned kell miattuk. A homoszexualitásról vallott nézeteikben semmi sincs, amit el lehetne fogadni (vagy, ha már itt tartunk, abban sincs, amit az alkoholizmusról és a drogfüggőségről gondolnak). Mindenkinek joga van a véleményéhez és a vallási meggyőződéséhez, ahhoz azonban senkinek sincs joga, hogy kitaláljon valami alaptalan marhaságot, amire hivatkozva elnyomhat másokat. Márpedig a szüleid pontosan ezt teszik veled. És azzal, hogy inkább heterónak mutatod magad előttük, hátha ezzel lecsillapítod őket, valójában saját magadat is elnyomod.

Ennek az állapotnak mielőbb véget kell vetni. És nem azzal tudsz ennek véget vetni, ha elfutsz a problémáid elől, hanem azzal, ha megoldod őket. Azt írod, úgy érzed, hogy fuldokolsz a mindkét oldal felől érkező elvárások súlya alatt, csakhogy itt egyáltalán nincs két oldal. Csupán egy oldal létezik, mégpedig te magad. Az igazi önmagad. A meleg önmagad.

Légy ilyen. Légy az, aki vagy.

Még akkor is, ha nem állsz készen arra, hogy coming outolj a szüleid előtt, mindenképpen azt javaslom, hogy távolodj el tőlük. Csomagolj be, és indulás. Menj nyugatra, költözz egy másik városba, cuccolj át a habókos unokatestvéred pincéjébe Tuscaloosába, teljesen mindegy, csak ne élj tovább együtt olyan emberekkel, akik átnevelő táborba küldenek amiatt, mert az egyébként teljesen normális és egészséges szexualitásodat valamiféle betegséggel azonosítják.

Ez nem azt jelenti, hogy minden kapcsolatot meg kell szakítanod velük. Létezik középút, de az csak az egyik irányba járható: a fény irányába. A saját fényed felé kell haladnod. Abba az irányba, amitől verni kezd a szíved, mert tudod, hogy helyesen döntöttél. Hallgass rá. Bízz benne. Hagyd, hogy erősebbé tegyen, mint amilyen eddig voltál.

Az eszelős szüleid előbb-utóbb úgyis rá fognak jönni, hogy meleg vagy, akár elmondod nekik, akár nem. Valószínűleg már egyébként is tudják. Drágám, valószínűleg nem azért tiltanak le az internetről, hogy ne tudd megnézni a legújabb Scooby Doo epizódokat. Nem azért biztatlak arra, hogy hagyd el a szüleid otthonát, hogy aztán diadalmasan bejelenthesd nekik: „Anya, Apa, meleg vagyok!”, hanem azért, hogy méltósággal élhesd az életed olyan emberek között, akik elfogadnak téged, és érzelmileg biztonságosabb távolságból tudd rendezni a viszonyodat szüleiddel. Előbb vagy utóbb, akár tőled tudják meg, akár maguk jönnek rá, úgyis szembe kell nézniük a valósággal, nevezetesen azzal, hogy még az ő drágalátos Istenük sem fogja soha a büdös életben kigyógyítani a fiukat a melegségéből. Úgy tűnik, a legjobb forgatókönyv az lenne, ha emiatt ferde szemmel néznének rád, a legrosszabb pedig talán az, ha egyenesen kitagadnának. Még az is lehet, hogy örökre. Ami viszont azt jelentené, hogy az irántad érzett szeretetük kizárólag a következőktől függ:

– Semmitől. Ugyanis a fiuk vagy, és a szüleidként az elsődleges kötelezettségük az irányodban az, hogy gondoskodjanak rólad és vigyázzanak rád, még akkor is, ha végül nem egészen az a személy lesz belőled, akit előzetesen elképzeltek maguknak.

√ nem

– Attól, hogy beleegyezel, hogy nem fogod megérinteni más férfiak nemi szervét.

√ igen

Hűha. Komolyan? Hát nem rettenetesen szomorú és őrületes ez az egész? Tudom, hogy egy kicsit bő lére eresztettem, de csak azért, mert ha hűvösen és szigorúan tekintek a dologra, akkor darabokra szakad tőle a szívem. Ami fontosabb, hogy nem győzöm hangsúlyozni: az a szeretet, ami olyasféle feltételeken múlik, mint amilyeneket a szüleid támasztanak veled szemben, rút, nyomorúságos, beteges szeretet. Igen, beteges. Olyasféle szeretet, amibe bele is lehet halni, ha nem vigyázol.

Úgyhogy te csak ne halj bele. Egy egész világ van odakint, amelyik képes téged azért is szeretni, amilyen vagy. Egy egész lüktető, elcseszett, boldog, zűrös, vidám, depressziós tömeg, aki azt mondja: „Helló, szóval buzi vagy? És akkor mi van? Örülünk, hogy közénk tartozol!” Ez az üzenete az It Gets Better Projectnek. Azt mondják, tarts ki, és emeld fel a fejed, és tudod, mit? Idővel jobb lesz.

És bármennyire is így legyen, bármennyire is megérintettek mindazok a videók, amelyeket meleg, leszbikus, biszexuális és transz emberektől láttam, akik elmondják a történeteiket, azt hiszem, egy fontos mozzanat hiányzik az üzenetből. Hogy mi a helyzet mindazokkal, akik ezekben a csodálatos videókban megszólalnak? Nos, nekik nem egyszerűen jobb lett az életük – ők maguk tették azt jobbá. Ezek az emberek az életük egy pontján – amely pont valószínűleg nagyon is hasonlított ahhoz, ahol jelenleg te is tartózkodsz, kedves Fuldokló – úgy döntöttek, elmondják magukról az igazságot ahelyett, hogy egy hazugságban igyekeztek volna „biztonságra” lelni. Felismerték, hogy a hazugság, amit biztonságosnak hittek, valójában a legkevésbé sem az, sőt éppenséggel jóval súlyosabban fenyegeti a létezésüket, mint amennyire az igazság valaha is fenyegetni tudná.

És ekkor kezdett jobbra fordulni ezeknek az embereknek a sora. Amikor elég bátorságot gyűjtöttek magukban ahhoz, hogy azt mondjál: Tessék, ez vagyok én, akkor is, ha keresztre akartok feszíteni miatta.

Vannak köztük, akik emiatt elveszítették a munkájukat. Vannak, akiknek hátat fordított a saját családjuk és a barátaik egy része. Sőt olyanok is vannak, akik belehaltak. De azzal, hogy képesek voltak ezt kimondani, mégis gyarapodni tudtak. Ez a mondat, azt hiszem, mindegyikünkben ott rejlik – a mondat, amely szerint azok akarunk lenni, akik valójában vagyunk, fittyet hányva mindenre –, de sajnos a te esetedben különösen erősen jelen kell lennie, Fuldokló. Nagyon bízom benne, hogy meg fogod találni magadban, nem is csupán ezt a mondatot, de mindazt a szépséget és kitartást, aminek köszönhetően egyáltalán idáig eljutottál, hogy amikor végre kimondod, majd jól érthetően és igazként fog csengeni.

Részt vettél valaha melegfelvonuláson? Én minden évben elviszem a Cukor-kölyköket rá a városunkban, és minden évben elsírom magam a látványtól. Ott vannak a Corvette-ekben pózoló drag queenek. Ott vannak a queer rendőrök és tűzoltók, természetesen mind a hivatásuknak megfelelő szerelésben. Ott vannak a biciklin tekerő leszbikusok, akik zsinóron húzzák maguk után a kismotoron ülő kölykeiket. Ott vannak a tangába és tollakba öltözött meleg szambatáncosok. Ott vannak a dobosok és a politikusok és az a sok különc, aki valamiért őszintén odáig van a régi járgányokért. Vannak kórusok és rezesbandák, és annyian érkeznek lóháton, hogy egy egész hadsereget is kitennének. Vannak ingatlanügynökök és bohócok, vannak iskolai oktatók és republikánusok. És mind együtt menetelnek, miközben a gyerekeim nevetnek, nekem pedig folynak a könnyeim.

A gyerekeim sosem értik, hogy miért sírom el magam. Nekik ez csak egy nagy mulatság, és ha megpróbálom nekik elmondani, hogy habár az egész a túláradó szeretetről szól, az egész hagyomány furcsa módon mégis a gyűlöletben gyökerezik, azzal csak összezavarom őket, úgyhogy inkább csak állunk a partvonalon, ők nevetnek, én sírok, és figyeljük, ahogy elvonul az átszellemült forgatag.

Azt hiszem, azért sírok, mert úgy érzem, valami szentnek válok ilyenkor a tanújává. Ezek az emberek meghozták a döntést, hogy kimondják és megéljék a saját igazságukat, még akkor is, ha ez számos esetben nem volt könnyű. Mindegyiküknek volt bátorsága azt mondani: Tessék, ez vagyok én, akkor is, ha keresztre akartok feszíteni miatta.

Éppúgy, ahogy Jézus is tette.

Szeretettel,

Cukor

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License