A mű eredeti címe: Voksne mennesker

Copyright © Marie Aubert

First published by Forlaget Oktober AS, 2019

Published in agreement with Oslo Literary Agency

Fordította: Pap Vera-Ágnes

Hungarian translation © Pap Vera-Ágnes, 2021

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2021

Borítóillusztráció: Malte Müller

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2021

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztő: Györe Bori

ISBN 978-963-509-651-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

MÁSOK GYEREKEI, MINDIG, MINDENÜTT. A legrosszabb a buszon, onnan nem tudok elmenekülni. Csorog a hátamon az izzadság, egyre ingerültebb leszek. A koszos ablakon át teljes erővel tűz a nap, az autóbusz már Drammenben megtelt, de Kopstadban, Tønsbergben és Fokserødben újabb utasok szálltak fel, az ülések közötti folyosón állnak, ott kapaszkodnak jobbra-balra dülöngélve, noha elvileg, ugyebár, biztosított az ülőhely. Mögöttem egy apa ül a gyerekével, egy hároméves-forma kisfiúval, a fiúcska hangosan iPadezik, a Róka Miska megjavul filmet nézi. A film fülsértő és bádoghangú, az apa időnként megkísérli lehalkítani, a kölyök ilyenkor üvölteni kezd, és visszahangosítja.

Az olvasástól émelygek, a telefonom szinte teljesen lemerült, így podcastot sem tudok hallgatni, nem hallok mást, csak ezt a fémes csingilingit, ezt a dalt, takarít a kis maci, felmossa a házat. Már a Telemark-alagúthoz közeledünk, amikor érzem, hogy egyszerűen nem bírom tovább befogni a számat, hátrafordulok az apához, fiatal, szakállas hipszter idióta kis férfikonttyal, felöltöm a legszebb mosolyomat, és megkérdezem, hogy volna-e mód arra, hogy kicsit lehalkítsák az iPadet, megköszönném. Magam is hallom kérdésem ingerült élét, az apa látja, hogy egy kicsit élvezem, hogy rájuk szólhatok, de hát mégsem lehet így viselkedni, nem lehet maximálisra tekert hangerővel nézni a filmet egy zsúfolt expresszjáraton júliusban, ez egyszerűen tarthatatlan.

– Ja, ja – feleli a hipszter apa, és megvakarja a nyakát. – Szóval zavarja?

Raccsoló stavangeri dialektusban beszél.

– Igen, kicsit hangos – mondom még mindig mosolyogva.

Az apa rosszkedvűen kicibálja az iPadet a gyerek kezéből, aki erre torkaszakadtából üvölteni kezd, meglepetten és dühösen. Az előttem ülő idős házaspár hátrafordul, lemondó tekintettel végigmérnek, nem az apát és fiát mérik végig, hanem engem.

– Ez van, ha nem vagy hajlandó lehalkítani – mondja az apa. – Zavarod a hölgyet, úgyhogy vége a filmnézésnek.

Az autóbusz bekanyarodik egy benzinkúthoz, megállunk egy rövid vécé- és kávészünetre, a kölyök végigfekszik az ülésen, és ordít. Felkapom a táskám, és sietve leszállok, hátam mögött az üvöltés nem csitul.

Vinterkjærben Kristoffer és Olea a buszmegállóban vár, Marthe nincs velük. Kristoffer olyan magas, Olea pedig olyan kicsi, idén ősszel kezdi az iskolát, szerintem még túl kicsi hozzá, vékonyka és törékeny.

– Jó újra látni – mondja Kristoffer. Két karját kitárja és nagy öleléssel magához szorít.

– Köszi, téged is – felelem. – Milyen szép hosszú már a hajad, Olea – fordulok a kislányhoz, és megsimítom a copfját.

– Olea tegnap megtanult úszni – újságolja Kristoffer.

Olea elmosolyodik, a felső fogsorából hiányzik négy foga.

– Úgy úsztam, hogy a papa nem tartott meg – büszkélkedik.

– Nahát – felelem. – Tényleg? Ügyes vagy.

– Marthe lefényképezte – mondja Olea. – Otthon majd megmutatom.

– Gondolom, Marthe közben a parton feküdt és lustálkodott – felelem, és beteszem a táskámat a csomagtartóba.

– Igen – feleli Olea kuncogva a hátsó ülésről. – Marthe folyton lustálkodik.

– Ilyet nem mondunk, Olea – szól rá Kristoffer, és beindítja a motort. – Megbeszéltük.

Hátrafordulok Oleához, rákacsintok, és hangosan odasuttogom neki:

– Marthe tényleg lusta egy kicsit.

Kristoffer felhorkant.

– Ilyesmit csak én mondhatok – közli. – Ezzel csak nekem szabad viccelődni.

Nagy a kísértés, Marthénak csak jót tesz, ha valaki időnként ülepen billenti, és jólesik rákacsintani Oleára, aki tágra nyílt szemmel, vidáman kuncog azon, hogy én milyen tréfás vagyok. Miközben végighajtunk a part menti úton, elmesélem Kristoffernek a hipsztert és gyerekét, aki teljes hangerővel nézte a Róka Miskát.

– És a végén mindenki rám haragudott – mondom. – De hát nem én zajongtam, könyörgöm. Az apa meg kifejezetten ingerült lett.

Kristofferből ismerős illat árad, ez a nyaraló, a friss festék, a tengervíz és az emberi test szaga.

– Nem mindig könnyű lecsendesíteni őket, tudod – mondja.

– De te nem engedted Oleát háromévesen teljes hangerővel iPadezni egy zsúfolt buszon – felelem.

– Nem – mondja Kristoffer. – De akit idegesítenek a gyerekek, az nem tudja, mit jelent gyereket nevelni. Egy gyereknek meg kell adni a gyerekkort.

Kristoffer mindig ilyeneket mond, egy gyereknek meg kell adni a gyerekkort, meg hogy fontos, hogy figyeljünk a testünk üzeneteire.

– Csakhogy nem mindegy, hogy valaki sírdogál, vagy teljesen feltekeri a hangerőt – mondom.

Közben rájövök, hogy túlerőltettem a dolgot, így csak leleplezem magam, kiderül, hogy ez olyasmi, amit én nem értek. Kristoffer megvonja a vállát, és elmosolyodik.

– Maximumra tekerte a hangerőt egy zsúfolt buszon – ismétlem meg.

– Végy egy nagy levegőt, Ida – feleli Kristoffer, és megpaskolja a combomat.

Kinyitom a számat, hogy folytassam, de nem mondom ki, úgysem értené meg. Marthénak elmondhatom, ő általában egyetért velem az efféle ügyekben, őt is idegesíti, amikor Olea zajong. Van még más is, amit szeretnék elmondani Marthénak, nem rögtön megérkezéskor, talán inkább este, ha leültünk egy-egy pohár borral, és Kristoffer elment lefektetni Oleát, igen, akkor majd elmondom neki.

KÉT HÉTTEL EZELŐTT GÖTEBORGBAN JÁRTAM, egyedül mentem, vonattal utaztam, szállodában aludtam, és reggel átsétáltam a néhány utcatömbnyire fekvő termékenységi klinikára. Úgy nézett ki, mint bármelyik kórház, csak szebb volt, és világosabb, nagy cserepekben jukkapálmák sorakoztak, a falakon pedig anyákat és csecsemőket, madarakat és tojásokat ábrázoló, megnyugtatónak szánt képek lógtak. Az orvost Ljungstedtnek hívták, a rendelője az utca túloldalán álló edzőteremre nézett, láttam a súlyokat emelgető és futópadokon gyalogló embereket. Az orvos svédül ejtette ki a nevemet, nem Idának, Eidának hangzott, az i hang valahonnan a torka mélyéről jött, közben a billentyűzetet pötyögtette, és rám se pillantott. Gyorsan elmagyarázta az eljárást, a menstruációs ciklus mely pontján kell elkezdeni a hormonkezelést, hogyan szívják le a petesejteket, ma csak a nőgyógyászati vizsgálatot végzi el, mondta, és vért vesznek a további vizsgálatokhoz.

– Manapság roppant népszerű a petesejt-lefagyasztás – jelentette ki meggyőzően, mintha el akart volna adni nekem valamit, pedig hát ott ültem már a rendelőjében.

– Igen, tudom – feleltem, és elnevettem magam.

Úgy tűnt, minden nyitva áll előttem, hamarosan itt a nyári szabadság, Göteborgban tiszta, meleg idő volt, és én asztalt foglaltam egy étteremben, ott ebédelek majd, és az ebédhez drága fehérbort iszom, felköszöntöm magam, amiért a megtakarításaimat arra használom fel, hogy leszívatom és lefagyasztatom a petesejtjeimet, ha úgy vesszük, nyitok egy petesejt-számlát.

– Ez egy roppant nagyszerű lehetőség – folytatta az orvos. – A legoptimálisabb mindazok számára, akiknek nincs partnerük, vagy még nem akarnak gyereket.

– Ahogy mondja – feleltem. – Úgy terveztem, hogy rögtön a szabadságom után megcsináltatom az eljárást.

– Néhány év múlva pedig talán már a következő barátjával jön el hozzánk, és negyvenkét-negyvenhárom évesen is felhasználhatja majd a petesejteket – mondta, és tovább kopogott a billentyűzeten. – Roppant nagyszerű lehetőség.

Megpróbáltam elképzelni ezt a barátot, egy magas, szakállas férfit láttam magam előtt, aki itt ül majd velem a rendelőben néhány év múlva, az arcvonásait nem láttam tisztán, de úgy képzeltem, hogy lefelé menet átölel a felvonóban, és azt mondja: hát végül mégis szülők leszünk, Ida. Egyszer majd, gondoltam, miközben a nőgyógyászati vizsgálóágyon feküdtem, egyszer majd mégiscsak rendbe jön minden, a sok nős és elkötelezett, unalmas és unatkozó férfi után egyszer majd mégis működik a dolog; az a tény, hogy ott feküdtem, elég volt ahhoz, hogy elhiggyem, egyszer majd igenis megtörténik, lesz majd egy férfi és egy gyerek, egyszerűen az, hogy ott voltam, és erre a lépésre készültem, magában hordozta annak ígéretét, hogy egyszer majd minden másképp lesz.

Az orvos a méhemet nézte az ultrahangkészüléken, és közben megkérdezte, hogy mivel foglalkozom, építész vagyok, feleltem.

– Szóval szép házakat tervez – mondta.

– Nos, nagyjából igen – feleltem. – Egy nagy cégnél dolgozom, főleg középületeket meg ilyesmit tervezünk, városrendezéssel foglalkozunk – mondtam, és itt leállítottam magam, mielőtt elkezdtem volna hosszasan taglalni, hogy ki mit tervez, valahogy nem tűnt helyénvalónak, miközben ott feküdtem széttárt lábakkal, vaginámban a műszerrel. Amikor elindultam kifelé a vérvizsgálatra, az ultrahanggéltől még mindig nyirkos és hideg altesttel, az orvos utánam szólt, két hét múlva, miután megjöttek az eredmények, újra beszélünk, mondta, akkor majd eltervezzük, hogy mikor kezdünk, akkor majd eldől, hogy mikor kezdődik el minden.

ELLENŐRZÖM A TELEFONOMAT, nincs egyetlen svéd előhívószámú, nem fogadott hívásom sem. Kristoffer gyorsan hajt, élesen veszi a kanyarokat, enyhe hányingerem támad, igyekszem nem lenézni a lábamnál heverő, megkezdett Fantás üvegre és az üres chipses zacskóra. Kristoffer kissé meghízott, az arca kikerekedett, eltöprengek, hogy Oleával vajon suttyomban nem szoktak-e chipsezni és üdítőzni az autóban, amikor Marthe nincs velük. A karja napbarnított. Marthe azt írta, hogy nyár elején szép idő volt, többször is kimentek fürödni a szigetekre, most azonban már változó az időjárás, úgyhogy fürdőruhát és gyapjúpulóvert is hoztam magammal.

– Anya és Stein mikor érkezik? – kérdezem.

– Holnap – feleli Kristoffer. – De nem nagy baj, hogy ma este csak magunk leszünk. Marthe nincs valami jó formában.

– Hát ez szuper – mondom.

– Tudod, hogy van ez – feleli Kristoffer, és megvakarja a szakállát. – A hormonok.

Ezt úgy mondja, mintha magától értetődő volna, tudod, hogy van ez, pedig tisztában van azzal, hogy én nem tudhatom, de persze azt felelem:

– Hát igen. Szegény Marthe.

Keresztbe teszem a karomat, kezemmel megtapintom izzadt hónaljamat, remélem, nem bűzlök.

Három éve, amióta együtt vannak, folyamatosan próbálkoznak. Marthe már kétszer elvetélt, és semmi másról nem képes beszélni, mindent tudok az egész ügyről, tudom, hogy mikor menstruál, és mikor van peteérése. Erről beszélünk, valahányszor csak találkozunk, akár ketten vagyunk, akár hármasban anyával, Marthe folyton sír és panaszkodik, ezt nem lehet kibírni, mondja, ő nem akar csak mostohaanya lenni, manapság már senki nem használja a „mostohaanya” kifejezést, Marthe, szól közbe anya, és megsimítja Marthe hátát, ezt ma már „bónuszanyának” nevezik, bónusz, feleli Marthe, kurvára nem bónusz, hogy a pasimnak van gyereke, nekem meg nincsen, meglásd, végül összejön majd, mondom erre én, és én is megsimítom a hátát; anya is, én is folyton azt hajtogatjuk, hogy végül sikerülni fog, minden alkalommal ezt mondjuk, de mikor, mikor, kiabálja Marthe.

Ebédszünetben néha beszélek a kollégáimnak a húgomról, aki halálra stresszeli magát amiatt, hogy nincs gyereke, nem tudom, hogy bírja ezt a folytonos próbálkozást, mondom, talán kezdhetünk mást is az életünkkel, mint hogy egy gyereken görcsöljünk az idők végezetéig.

Amikor bekanyarodunk a nyaralóhoz, kiegyenesedem az ülésen.

– Lefestettétek a házat – jegyzem meg.

– Igen – mondja Kristoffer. – Pontosabban én festettem le, ha őszinték akarunk lenni. Szép lett, ugye?

– Igen – felelem. – Nagyon szép.

Fehérre festették, pedig a ház mindig is sárga volt, ez volt a sárga nyaraló, mindig így emlegettem, a sárga nyaraló, az a miénk. Most olyan, mint az összes többi ház a környéken, szokványos.

Kristoffer kiveszi a táskámat a csomagtartóból. Magam is elbírom, mondom, én nem vagyok olyan, mint Marthe, aki mindenhez segítséget kér Kristoffertől, ő azonban csak legyint, ugyan már, mondja, és elindul vele. Olea előttünk szalad, felrohan a kővel szegélyezett murvás kerti úton. Olea mindig rohan, mintha mindenütt valami örömteli meglepetés várna rá. Gyerekkoromban a sövény sűrű, súlyos tujákból állt, de anya néhány évvel ezelőtt lecserélte jezsámenre, azt mondta, valami átláthatóbbat szeretne.

A lépcső tetején megjelenik Marthe, kimerültnek tűnik, az arcát dörzsölgeti. Rámosolygok.

– Hát elhoztátok Ida nénit – mondja, és megborzolja Olea haját. Olea elkapja a fejét, lerázza magáról a kezét, és továbbrohan. Marthe tudja, hogy ki nem állhatom, ha Ida néninek szólítanak, mégis ezt mondja. Erről a régi Elsa Beskow-gyerekkönyvek illusztrációi jutnak eszembe, az összeaszott, ráncos öreganyók.

Megöleljük egymást.

– Szia – mondja Marthe.

– Szia, szívem – felelem. – Jó újra látni téged.

Marthénak finom, ismerős illata van, szinte olyan, mint a sajátom. A haja színe világosabb lett, kicsit természetellenesnek látszik, le is vágatta a haját, ez a frizura néhány évvel ezelőtt nagyon divatosnak számított.

– Szép – mondom, és megsimogatom a fejét.

– Tetszik? – kérdezi Marthe. – Szerintem kicsit túl szőke lett.

– Nem, nagyon jól áll. Szép vagy – mondom.

A többség szerint kettőnk közül én vagyok a szebb, mindig is ezt mondták, és Marthénak komplexusai vannak az orra és a melle miatt, úgyhogy mindig megörül, amikor azt mondom neki, hogy szép. Marthét könnyű boldoggá tenni, csak meg kell dicsérni egy kicsit.

Kristoffer elmegy Olea után a ház mögé, Marthe és én bemegyünk. Az ajtó megnyikordul, odabent megcsap a nyaraló ismerős szaga, a hajdani nyarak, a régi faszerkezet illata.

– Készen állsz a nagy napra? – kérdezi Marthe, miközben becipelem a táskámat a kicsi hálófülkébe, ahol aludni szoktam.

– Többé-kevésbé – felelem. – De készen állok néhány pohár borra, ami azt illeti.

– Szerinted mondanunk kellene valamit? – kérdezi Marthe, és leül az ágyamra. – Mondjunk beszédet vagy ilyesmi?

– Nem hinném, hogy szükséges – felelem. – De a biztonság kedvéért azért készültem valamivel.

– A mintagyerek – mondja Marthe, kicsit elhúzza a száját, aztán elmosolyodik. – Én nem bírtam ezzel foglalkozni.

Leveszem a cipőmet, beleizzadt a lábam. Belém nyilall, amikor mintagyereknek nevez, pedig nem kellene, csak irigykedik.

– Azt viszont nem tudom, hogy anyának és Steinnek címezzem-e a mondandómat – mondom. – Szerinted anya elvárja? És kettőnk nevében beszéljek?

– Drága anya és Frankenstein – mondja Marthe, és felemeli a kezét, mintha koccintana.

– Stein jó fej, de tényleg, Marthe – felelem, és elnevetem magam.

– Drága anya és Einstein – folytatja Marthe.

– Drága anya és Wittgenstein – kontrázok rá.

Holnap este megünnepeljük anya hatvanötödik szülinapját, Marthe, Kristoffer és Olea, én, anya és Stein, garnélarákot eszünk, és borral koccintunk majd. Anya azt mondta, egyúttal megünnepelhetnénk az én negyvenedik szülinapomat is, de én azt feleltem, hogy erre semmi szükség, amúgy is három hónappal ezelőtt volt. Nem csináltam különösebben nagy ügyet belőle, néhány barátnőmmel elmentünk egy étterembe, végigettünk egy háromfogásos vacsorát, megittunk néhány pohár bort, és ennyi volt az ünnepség, a barátnőim többségének korán haza kellett menni a gyerekéhez. Amikor anya betöltötte a negyvenedik évét, valamikor a kilencvenes években, kapott egy üdvözlőkártyát, amin ez állt: „Az élet negyvennél kezdődik”! Még ma is emlékszem arra az üdvözlőkártyára, rakéták és hullócsillagok díszítették. Anya viccesnek tartotta, nagyon tetszett neki, és egész évben ezt idézgette: Az élet negyvennél kezdődik! A barátnői koccintottak az egészségére, emlékszem rájuk, idősödő nőknek láttam őket, rúzsozták a szájukat, iskoláskorú gyerekeik voltak, és valahányszor találkoztak, azt mondták, csajos estét tartanak. Számomra a negyvenedik születésnapom nem jelentett változást, minden pontosan ugyanúgy ment tovább, mint azelőtt, nem lebegett előttem semmi olyasmi, hogy az élet most kezdődik. A szülinapi vacsorán az egyik barátnőm kijelentette, hogy csodásan nézek ki, ezt egyfajta vigasznak szánta, aztán hozzátette, hogy azért jó egyedül lenni, mert úgy valóban megismerhetjük önmagunkat, én pedig arra gondoltam, hogy sokkal jobb volna megismerni valaki mást.

Stein és anya hat éve vannak együtt. Valahányszor Stein eljön velünk valahova, én még mindig azt kívánom, hogy bárcsak otthon maradt volna, bárcsak magunk lehetnénk, csak mi hárman. Steinnek nincs gyereke, szerintem nem is akart soha gyereket, és mintha nem tudná pontosan, hogy Marthe és én mennyi idősek vagyunk, úgy beszél velünk, mint két tizenéves csitrivel. Anya azt szokta mondogatni, hogy Stein is, ő is későn érő típus. Marthe és én összerándulunk, valahányszor ez elhangzik. Ráadásul nem is igaz, anya húszéves volt, amikor hozzáment apához, de lám, mire ment vele. Ilyenkor eszembe jut, hogy megkérdezzem tőle, jobban örült volna-e, ha úgy végzi, mint én, úgy végzi, gondolom magamban, nem gondolkodhatok így, nem szabad azt gondolnom, hogy mindennek vége, nem, semminek nincs vége, azt kell mondanunk magunknak, hogy a java még hátravan, csakhogy néha az az érzésem, hogy anya, Stein, Marthe, Kristoffer, mindnyájan ezt gondolják rólam. Nem tudnak ők semmit, gondolom, nem tudják, hogy van egy tervem, hogy vannak titkaim. Hirtelen eldöntöm, hogy most rögtön elmondom Marthénak, nem várok vele estig, akár most is elmondhatom, hogy lefagyasztatom a petesejtjeimet Svédországban, erre majd tágra nyílt szemmel azt mondja: hűha!

– Figyelj csak, Ida – szólal meg Marthe. – Nagy hírem van.

Van valami új az arckifejezésében, a mosolya mögött szokatlan komolyság dereng fel. Néhány másodpercig csak bámulok rá, először nem értem, aztán leesik a tantusz.

– Hát összejött? – kérdezem.

– Össze – feleli mosolyogva, a szeme tágra nyílik, és bepárásodik.

– Hűha – mondom, és leülök mellé az ágyra. – Azt a mindenit.

Próbálom felidézni, hogy mit hordtam össze az imént, míg ő itt ült és arra várt, hogy elmondhassa, az italozásaimról fecsegtem, és Steinről meg anyáról. Sietve megölelem, Marthe elsírja magát, nyüszítő hangok törnek fel a torka mélyéről.

– Tizenöt hetes – mondja, noha nem kérdeztem, aztán kihúzza magát, és megtörli a szemét. – Nem mertem szólni addig, amíg nem volt egészen biztos.

– Azt a mindenit – ismétlem meg.

Nem tudom, mi mást mondhatnék. Megszoktam, hogy én vagyok az, aki megvigasztalja, átöleli, és a hátát simogatja, aki azt mondogatja, hogy minden rendbe jön, aki időnként elviszi egy bárba és leitatja, hogy megfeledkezzen a gondjairól, legalább élvezd ki, hogy ihatsz alkoholt, Marthe, mondogatom, és anya meg Kristoffer egyetértenek abban, hogy nálam jobban senki nem tudja őt megvigasztalni, nekem mindig sikerül elterelni a gondolatait. Ezzel azonban nem tudok mit kezdeni.

– Még mindig fennáll a veszély – mondom.

Marthe rám néz, és csodálkozva felhorkant.

– Tizenöt hét még nem olyan sok – folytatom. – Már ha úgy vesszük, ugyebár.

– Igaz, de legalább kisebb a stressz – feleli Marthe, a hangja éles.

– Csak szólok – folytatom. – Hogy ne érjen csalódás.

– Tisztában vagyok a helyzettel – feleli Marthe.

– Atyavilág, ez igazán jó hír – mondom végül, előveszem a legszebb mosolyom, és a biztonság kedvéért még egyszer megölelem. – Hát végül mégis összejött!

– Igen, összejött – feleli Marthe, és nevetni kezd, örülni szeretne, nem akar veszekedni. – Már épp azon voltunk, hogy újra nekifutunk a lombikprogramnak, amikor bumm, egyszer csak beütött.

– Szóval beütött – mondom. – A klasszikus módszerrel?

– Aha – feleli Marthe. – Ahogy mondod, a klasszikus módszerrel.

Öklét diadalmas mozdulattal a levegőbe lendíti. Elnevetem magam.

– Atyavilág – ismételem meg.

– Ugye klassz, hogy fehérre festettük a házat? – kérdezi Marthe a szobából kifelé menet. – Szerintem jobban illik hozzá, mint a sárga. Így sokkal délnorvégosabb.

Úgy teszek, mintha nem hallottam volna, és becsukom utána az ajtót.