NÁDUDVARVÁRY

FEKETE EMMA

A hely szelleme

A régi falak mesélnek

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Nádudvarváry Fekete Emma

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-95-8

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

PROLÓGUS

Hajnali tárgyalás. Nálam ez azt jelenti, hogy 8:30. Pontosan fél kilencre kell a bíróságon lennem. Előre elnézést kérek azoktól, akik minden nap hajnali ötkor kezdenek.

Többek között azért is szeretek ügyvéd lenni, mert a magam ura vagyok, és magam határozom meg az időbeosztásomat. Ügyfelet tíz előtt soha nem szoktam hívni. Persze akadnak kivételes esetek, de az külön megbeszélés tárgya.

De a lényeg, hogy fél 9, az fél kilenc. Mindig ott vagyok hamarabb, mivel inkább én várjak, mint a bíró vagy az ügyfél.

Tehát nyolc óra tizenegynehány perckor szokásos fegyverzetemben: jobb kezemben az iratokkal, bal kezemben pedig a fekete színű, zöld szegélyű talárral belépek az ismerős épületbe. A biztonsági őrökkel barátságosan intünk egymásnak, bár mostanában meg kell kérdezzék, hogy melyik bíróhoz is jöttem tárgyalásra. Ilyenkor még nem indult be az élet, csak a büfében kávéznak néhányan. Becsukott szemmel is tudom, hogy melyik bíró hol tárgyal. Leülök a tárgyalóhoz legközelebb eső székre. Az ügyfél még sehol.

Közel és távol senki. Végignézek a kihalt folyosón, és eszembe jut, hogy mennyi mindent láthattak már ezek a falak. Mennyi mindennek lehettek már tanúi. Néma szem és fültanúi. Hány válást, hány bűnözőt, hány emberi tragédiát, derékbe tört életet, és talán – kedvező ítélet esetén – reményt és örömöt is láthattak. Ha mesélni tudnának… Elmerülök a gondolataimban, még talán lemegyek alfába is.

„Kihalt lépcsőház,

huzatos belső udvarok,

az emberek nagy része, ki itt dolgozott, már halott.

De a falak őrzik a régi idők emlékét,

a folyosók visszhangozzák az egykor ott jártaknak léptét.”

– Jó reggelt ügyvédnő! – köszön rám az ügyfél.

– Szia! – üdvözöl egy kolléga is. – Az előbb is köszöntem, de láttam, hogy nagyon el voltál gondolkozva.

A folyosó időközben benépesült. Visszatértem a jelenbe…

Első fejezet

Valamit tettek az italomba?

Sztella bírónő már sokadjára hallotta ezt a viccet. Bár meg kell hagyni, még most is tud nevetni rajta. A férje, Samu bíró úr, ugyanis nagyon jó viccmesélő. De már nagyon hívja a természet. Fél 9 van, rég vége van már a munkaidőnek, de a bíróság nagytermében, és az ahhoz vezető folyosókon még égnek a fények. Mivel január közepén járunk, kint már órák óta sötét van. Egy nyugdíjba vonuló kollégát búcsúztatnak. Ilyenkor laza a légkör, a kollégák maguk között vannak, mellőzik a napközben szokásos tárgyalótermi protokolt. Főleg azt.

Sztella tehát igyekszik észrevétlenül kiosonni a jó hangulatú buliról. Amikor kilép a folyosóra, egy darabig még hallja a nevetéseket. De aztán hirtelen elcsendesül minden. Mintha valami hideg fuvallat csapná meg. A levegő kicsit mintha áporodott lenne. Nem érti ezt. Pedig minden nap végén gondosan feltakarítanak a takaritónők. Még akkor is, ha nincs is nagyon mit. Egyik ügyvéd megjegyezte, hogy a tárgyalóban mindig milyen fényesre van dörzsölve a parketta.

– Nem tudom, nekem nincs arra időm figyelni! – mondta kicsit talán túl ingerülten, mint szerette volna.

Mert eszébe jutott, hogy néha talán cserélne az ügyvédekkel, akik nem mindig mutatnak nagy aktivitást a tárgyaláson. Miközben neki ezer idegszálával kell koncentrálnia. Hogy szavainak élét vegye, még hozzá teszi:

– Alig látok már le a pulpitusról, nem is tudom, hogy mikor melyik szemüvegemet kell éppen feltegyem.

– A parkettát látom, de az iratokat nem mindig! – reagált egyetértően az ügyvéd.

Sztella furcsálja, hogy a WC-ben milyen sötét van. Felkapcsolja a villanyt, mintha nem ott lenne a kapcsoló, ahol eddig. És valahogy minden olyan fura, olyan retro. Amilyen gyerekkorában volt, amikor még a lakótelepen laktak.

Ennyire dív itt a retro? – gondolta csodálkozva. Hát még amikor benyitott a fülkébe, és falfirkákat látott. Többek között egy akasztott embert. Meg egy olyan poénosnak szánt mondást is, hogy:

Váljék egészségére.

– Ez egyáltalán nem vicces! – szólalt meg hangosan és felháborodva több évnyi válóperes bírói tapasztalattal, és egy rossz házassággal a háta mögött.

A WC-ben átható Hipo szag és „retro” fürdőszoba kő volt. És WC papír helyett újságpapír.

– Na, ne már! Ezt már jelzem a Sanyinak. Csak azt nem tudom, itt van-e még, vagy már hazament.

Gondo Sándor, a gondnok volt, akinek illett volna az ilyesmiről gondoskodnia. Kiváncsiságból felemelte az újságpapírt. Meglepődve olvasta, hogy a KISZ KB. ülésén a „Munka Érdemrend Aranyfokozatát” vehette át vmi elvtárs. Megborzongott, és egyszerre nagyon vissza akart menni a fényes és népes nagyterembe. Kiment a folyosóra. Áporodott dohányszag csapta meg az orrát.

Valaki bent dohányzott? Igaz, elég hideg van, de azért kimehetett volna. Ráadásul nem dohányfüst, hanem mintha ráadásnak hetek óta nem szellőztettek volna itt – gondolta csodálkozva.

Egyre jobban sietett. Sietett volna vissza a biztonságba, a melegbe, a fénybe, az emberek közé. Szerette volna megosztani a többiekkel furcsa élményét. Vagy talán mégsem…

Mindig ilyen kacskaringós volt ez a folyosó? Mindig ilyen sötét? De jó Isten, hol is van a terem? Túl sok thillert mesélnek a gyerekeim? Túl élénk a fantáziám? Túl sokat ittam volna? Valamit tettek az italomba? De ki? Senkiről sem tételezek fel ilyet! Nem, nem esek pánikba! Nézzük, honnan is indultam el? A lépcső ismerős. Egyedül a lépcső. De mintha kopottabb lenne a korlát, mint ahogy emékszem rá. Ezt biztos, nem mondom el senkinek, az tuti! Csak jussak már ki innen! Honnan? Csak találjak vissza a többiekhez! Csak térjek vissza! Csak ébredjek fel ebből a rémálomból!

Szégyen, nem szégyen, egy nagyot csípett a karjába. De hiába. Továbbment a zegzugos, kihalt épületben. A folyosóról irodák nyíltak. De az ajtajuk furcsa volt. Az is olyan régimódi. Az utcáról bejött némi fény, de az is halványabb, mint általában szokott. Kibetűzte, hogy mi van az ajtóra szerelt névtáblára írva:

Dr. Kíntovics Tivadar bíró.

Micsoda? Nincs is itt ilyen nevű bíró! Vagy mégis? Valami fiatal, frissen kinevezett? Lehet, bemutatták nekem még fogalmazó korában, csak nem emlékszem rá. Attól tartok, hogy az emékezetemmel gondok vannak…

Félelemmel vegyes kiváncsisággal benyitott Kíntovics bíró úr irodájába. A kopogást mellőzte. Mert még attól félt, hogy valaki válaszol rá?...

Már meg sem lepődött, amikor a régi – retro – villanykapcsolót kellett megnyomnia, hogy valami fényt varázsoljon a helyiségbe.

A szemnek ártalmas és zúgó neon. Az ajtóval szemben egy hatalmas íróasztal. Amin egy mechanikus!!!!!!!! írógép volt. Számitógépnek nyomát se látta! Volt egy üres fogas, de talár nem lógott rajta.

Az a legkevesebb! De miért gondolok pont erre? És miért pont a talárt hiányolom a józan eszem helyett???

Az íróasztal felett egy régi Magyar Népköztársaság címer volt. Sztella ekkor már nem bírta tovább. Kirohant a rémisztó kísértetirodából.

– Hé, hol van mindenki??? – kiabálta remegő hangon.

Második fejezet

Botrány a tárgyaláson

A perbeszéd végén az ügyész levitte a hangját, hatásszünetet tartott, feltolta a szemüvegét, és nyomatékosan kijelentette:

– A legsúlyosabb büntetést inditványozom. Még pedig kötél általi halált!

A tárgyalóban néma csend lett. A légy zümmögését is meg lehetett volna hallani. Ha lett volna légy. De így csak a fűtőcsövek halk duruzsolása hallatszott, amit máskor elnyelt a terem alapzaja. A vádlott elájult, magával sodorva a – foglalkozásához képest – csenevész alkatú, fiatal börtönőrt. Az egyenruhás fiú felsóhajtott:

– Valószínűleg eltört a kezem! Veszélyességi pótlékot kérek majd a Bv.-től.

A bíró zavartan köhécselt:

– Megismételné Ügyész Úr, kérem!

Berzó Gusztáv ügyész végignézett magán:

– Micsoda tré öltöny van rajtam! Én nem ezt vettem fel reggel! Az asszonykám frissen vasalta a fehér ingemet, még a folt is kiment belőle. A trendi fekete farmeromról nem is beszélve. A talár aztán rohadtul nem hiányzik. De ez az akta meg hót koszos! Indigóval van írva, na ne mááááá! Hozzáragad a kezem! Ilyen nincs! Hová keveredtem. Milyen bagószag van! Ezek itt dohányoznak? A bíróknak lehet? Nekem meg mindig ki kell menjek a hidegbe egy koporsószegért? Hamutartó? Jól látom, hogy a pulpituson meg hamutartó van?

Valami ösztönből beletúrt a táskájába. Majd állatias hangon felüvöltött:

– A TELEFONOM!!!!! Hol az a ki…szott telefonom!

A bíró halk, együttérző hangon kérdezte:

– Guszti, megint ittál?

– Neeeem, neeem iiiiszooom, már mmáásfééél ééévee tiiiszttaa vagyok!

Amikor ideges lett, mindig dadogott.

– Csaaak köööönyörgöööm meeeg neee mooondjááátook a feeeleségeeemnneeek! Meeet aaakooor véééégleeeg otttthaaaagy.

Gusztáv egyébként nagyon jó szakember volt, de nyílt titok volt, hogy időnként a pohár fenekére néz. Vagyis nézett. Régebben. De mióta a felesége megfenyegette, hogy otthagyja és a vezetőségtől is figyelmeztetéseket kapott, résztvett egy nagyon kemély elvonókúrán. Mindenki úgy tudta, hogy másfél éve tiszta. De az a mostani közjáték… Halálbüntetést a huszonegyedik században?? Ráadásul egy „tyúktolvajnak”?

– Mindig tudtam, hogy nem vagy normális! – üvöltötte a vele szemben ülő „kissé” túl temperamentumos ügyvédnő.

Majd szavainak nyomatékot adva hozzávágott egy papírgalacsint. Az ügyész már annyira magához tért, hogy elkapta. A bíró sokkos állapotban elnapolta a tárgyalást. A vádlott időközben feléledt:

– A menyországban vagyok?

– Nem, tévedés történt, súlyos tévedés. Ezért még kártérítést követelünk! – hajolt felé az imént említett ügyvédnő.

A fiatal börtönőr fájdalmasan fogta a kezét. Mindenki pánikszerűen hagyta el a tárgyalót. Gusztáv ügyész úr még mindig dadogva és káromkodva:

– Hááát neeem ééértiiiik, hooogy nem iszoooom!

Sietős lépteiben majdnem megbotlott, mivel az ügyvédnő kirakta a lábát. De még idejében észrevette. Mellette ült a vádlott, és a kezét nagyon-nagyon fájlaló börtönőr.

Érdekes módon a bíróság előtt újságírók gyülekeztek. Méghozzá a bulvárlapoktól. Szerencsére a biztonsági őrök hamar eltávolították őket. Másnap mégis főcímen hozta a legtöbb bulvárlap:

„BOTRÁNY A BÍRÓSÁGON!

AZ ÜGYÉSZ HALÁLBÜNTETÉST INDITVÁNYOZOTT!

Meg nem nevezett informátorunk szerint: Dr. B.G. ügyész magánéleti problémákkal és alkohollal küzd. Vagy talán alkohollal és magánéleti problémákkal küzd. Az ügyben az érintettek nem voltak hajlandók nyilatkozni.

Dr .Kovács Hilda ügyvéd az eset szemtanujának exkluzív interjúját a 23. oldalon olvashatják.”

Az újság eladott példányszáma többszöröse lett az eddigieknek. Ismét megúszta a csődeljárást.

– Ismét egy pofon a bíróság tekintélyének! – sóhajtotta másnap szomorúan a bíró, aki olvasta az újságot.

– Ezeknek semmi sem szent! – rebegtette kacéran a szempilláit csinos, de kissé rámenős leírója, Furony Katalin, művésznevén Fellegváry Kitty.

Ennek a lánynak múltja volt. Tizenkilenc éves korában szépségkirálynővé választották. Otthagyta a Táncművészeti Főiskolát, és modellkedni kezdett. Egy darabig sikeres volt, mondhatni celeb lett. De hamar a fejébe szállt a dicsőség. Állítólag rákapott a drogra is. Gazdag pasik kitartottja lett. „Sírját” akkor ásta meg, amikor jelentkezett egy Valóság Show-ba. Egy darabig ismét hírneves lett. Naív szülei még mindig büszkék voltak rá. Második helyezett lett végül. Az idő meg telt. Csillaga leáldozóban volt. Most huszonöt éves volt. A rosszindulatú, irígy nők szerint kinézet már negyvennek is. Tény, hogy minden mű volt már rajta. De a nőies kisugárzását megőrizte. Szerencséje, hogy annak idejént gyors és gépírásból érettségizett. Elvégzett egy gyorstalpaló titkárnőképzőt, és valamelyik barátja segítségével bejutott a bíróságra leírónak. Itt is sebzett férfiszivek és irigy női tekintetek szegélyezték útját. De az idősebb nők már együttérzőek és anyáskodók voltak vele. Igazság szerint ő is szeretett volna már anya lenni. De még vágyott a hírnévre is. Így nem elépzelhetetlen, hogy ő szivárogtatta a ki a sajtónak a bíróságon történteket.

Harmadik fejezet

Végre megmenekültem!

Felelő Sámuel bíró már rég nem tudott figyelni a beszélgetésre, automatikusan nevetett, amikor kellett, de fél szemmel az ajtót nézte. A felesége már több mint félórája kiment. Egyik kollégája kapatosan megjegyezte, hogy talán lehúzta magát a WC-n.

– Ez egyáltalán nem vicces! – válaszolta Samu bíró Úr ingerültebben, mint ahogy szerette volna.

De tényleg nagyon-nagyon aggódott már. Ő volt a családjuk józan fele, mivel ilyenkor mindig ő vezetett. A bulin a kevés józan emberek egyike volt.

Végre meghallotta sietős lépteit. Cipője kopogását ezer közül is megismerte volna. A terem előtt kicsit mintha tétovázott volna. Majd meghallotta ijedt hangját:

– Hé, hol van mindenki!

Samu – udvariasság ide vagy oda – otthagyta szó közben a már nem egészen józan beszélgetőrpartnerét, és aggódva kiment a folyosóra. A felesége sápadt volt és remegett. Pont akarta volna kérdezni, hogy:

– Drágám, kisértetet láttál? – de Sztella sápadt arca beléfojtott minden szót.

A nő sírva a nyakába borult.

– Végre itt vagy! Végre itt vagytok! Azt hittem, hogy soha nem találok vissza!

Samu érezte, hogy itt nem arról van szó, hogy Sztella részegen eltévedt volna, itt valami komolyabb dolog történt. Némán, megnyugtatóan átölelte a nőt. Igyekeztek észrevétlenül visszaosonni a kabátjukért és a táskájukért.

Hál istennek sikerült angolosan távozniuk. Sietősen mentek le a lépcsőn. Sztella most nem érezte azt az áporodott szagot, és a lépcső korlátja is fényesebbnek tűnt, mint kb. tíz perce. Mégis megkönnyebbült, amikor kiértek az épületből, még az utcai lámpák fénye is ünnepi díszkivilágításnak tűnt, a „kísértet iroda” – mert magában így nevezte el – neonfényeihez képest. Amikor beszálltak az autóba, kicsit nyugtalanul észlelte, hogy telihold van. Eddig ez nem különösen zavarta, most mégis megijedt tőle.

– Elmondanád drágám, hogy mégis mi történt?

– Meddig voltam oda?

– Talán félóra, de nekem egy örökkévalóságnak tűnt!

– Hát még nekem!

– De mi történt? Rosszul lettél?

– Most inkább ne beszéljünk róla! Kérlek!

Samu tiszteletben tartotta felesége kérését, és némán vezetett haza a csípős januári estében. Már nem volt forgalom, hamar hazaértek. A férfi nagyon aggódott. A gyerekek a nagyszülőknél aludtak a buli miatt, már a kutya is horkolt a kosárban. A ház barátságos neszei némileg megnyugtatták Sztellát. De nem eléggé. Valahogy eszébe jutott első házassága pokla. Nem tudta honnan, de a múlt ködét érezte. A múltat, valami sötét múltat. Valami sötét, titokzatos erő kisugárzását. Ami első férjéből, Sugovic Arnold teniszedzőből áradt. A férfi már nem élt, mégis mintha időnként érezte volna a jelenlétét. Szerbiából jött, annak idején a Délszláv háború elől menekült el. A jogi egyetemen ismerkedtek meg, Sztella első látásra beleszeretett a jóképű, de a helyét Magyarországon nem találó fiúba. Arnold elvégzett két évet a jogon, de sajnos hiányos magyar tudása miatt fel kellett adnia. Átment testnevelés-horvát nyelv szakra. És ott sokkal jobban érezte magát. Elkezdett zülleni. Akkor már késő volt, mivel már házasok voltak. Hogy ne toloncolják vissza Arnoldot katonaszökevényként Szerbiába. Sztella szülei szerint totál érdekházasság volt. Sztella már fogalmazó volt a bíróságon, amikor Arnold még tanult. Samu akkor már bírósági titkár. Nagyon, nagyon csalódott, amikor meglátta Sztella kezén a jegygyűrűt. Hát még, amikor az önző egoista, barom férjét bemutatta neki. A pasas mélyen a szemébe nézett, és agresszívan megszorította a kezét. Tekintetével azt üzente, hogy:

– El a kezekkel a feleségemtől!

Samu ezt akkor tiszteletben tartotta. De Sztella el-elrévedő, szomorú tekintetéből valahogy megsejtette, hogy a lány – mert neki az volt, hiába volt már férjnél – házassága nem lehet annyira boldog. Véletlenül kihalgatott egy beszélgetést a barátnőjével. Akkor még csak a gyerekkel próbálkoztak.

Sikertelenül. Aztán robbant a bomba: Kiderült, hogy Arnold szándékosan elköttette magát. Csak ezt elfelejtette megmondani a feleségének. Sztella igyekezett nem nagydobra verni a dolgot, de sajnos mégis mindenki megtudta. De mindenki együttérzett vele. Samu viszont zöld utat kapott, hogy udvaroljon a lánynak. Már tíz éve boldog házasságban élnek, és van két helyes gyerekük. Egy fiú meg egy lány. Arnold öt éve halt meg. Állítólag öngyilkos lett. Sztellát így is megviselte a halála, pedig akkor más semmi, de semmi köze nem volt hozzá. Legalábbis közvetlenül nem érintette őt ez a dolog. A férfit halála előtt sorozatgyilkossággal gyanusították. Méghozzá nőket ölt meg. Különböző korú és külsejű nőket. Egykori szeretőit.

– Még jó, hogy idejében elváltál attól a szörnyetegtől! – mondta Sztellának az édesanyja.

A szülei sosem kedvelték őt. Bezzeg a Samut! Tény, hogy Samu sokkal, de sokkal rendesebb ember Arnoldnál. De az elsőt sohasem felejti el az ember. Soha! Pont ezen gondolkozott, amikor a férje karjaiban feküdt. Nem beszélgettek, de a feszültséget levezették. Ahogyan a felnőttek szokták amikor éppen nincsenek otthon a gyerekek. Azután álomba merültek mindketten.

Sajnos Sztellának rémálmai voltak. Zavaros rémálmai a bíróságon történtekről. Azt álmodta, hogy a „kísértet iroda” nem volt üres. Az íróasztalnál egy csontváz ült bírói talárban. Méghozzá mai bírói tallárban, és dohányzott. Neki az volt a gondolata, hogy azokban az időkben még nem hordtak a bírók talárt.

– A bírók nem, de a csontvázak igen?

Saját hisztérikus nevetésére, és a férje aggódó hangjára ébredt. És állítólag valami Kíntovics Tivadart emlegetett. Samunak ez a név valahonnan ismerős volt. Egyikőjük sem aludt valami jól azon az éjjel.

Negyedik fejezet

Egy múltbeli bíró, és egy jelenlegi ügyész

Másnap Samu bíró úr szüleinél ebédeltek. A gyerekek előző éjjel náluk aludtak, hogy a szüleik „nyugodtan” tudjanak bulizni. Hát nem nagyon sikerült nekik a nyugodt bulizás. Samunak a szülei nyugdíjas bírók voltak. Ebéd közben lazán – vagy lazának tünően – megkérdezte tőlük, ismerős-e nekik a Kíntovics Tivadar név.

– Hű, hát persze! – kezdte el mondani az édesanyja.

– Tibi bácsi még praktizált amikor mi odakerültünk fiatalon – tette hozzá az édesapja Samu bácsi is. – A kollégákkal kedves, jó humorú volt, de sok vér tapadt a kezéhez. Ő hozta a legtöbb halálos ítéletet. Vérbírónak is nevezték.

Sztellát kirázta a hideg. Hirtelen eszébe jutott, miért is emlegette ezt a bírót álmában.

– És hol volt az irodája? – kérdezte.

Igyekezte ezt szenvtelenül kérdezni, de a férje így is kihallotta a hangjából a remegést.

– Úgy emlékszem, hogy a másodikon, a nagyteremmel szemközti folyosón.

Sztella kezéből kiesett az evőeszköz. A gyerekek tettek rá egy poénosnak szánt megjegyzést. Apjuk szigorúan rendreutasította őket a tekintetével. De Sztella kitartóan tovább kérdezett.

– És nem tudjátok, hogy dohányzott-e?

– Hát, akkoriban mindenki dohányzott, de az öreg igazi láncdohányos volt. Ráadásul valami ócska kapadohányt szívott, az egész folyosó bűzlött tőle. És mindig azzal viccelődött, hogy így vállal szolidaritást a vádlottaival. Meg mindig megengedte nekik, hogy a halálbüntetés kihirdetése után rágyújtsanak – merült el a mesélésben Samu bácsi.

– Na, de miért érdekel ez annyira benneteket, gyerekek? – kérdezte kiváncsian Samu édesanyja.

Sztella épp azon gondolkodott, hogy erre mit mit válaszolhatna, amikor a férje megmentette a helyzetet azzal, hogy azt mondta, a bulin szóba kerültek a régi dolgok.

– Csak már nem nagyon emlékszik ezekre senki! Csak a falak – töprengett Samu.

Furcsa révületben mentek haza. Egyikőjük sem beszélt a bulin történtekről, Sztella rémálmáról, és arról sem, amit most Samu szüleitől megtudtak.

Pedig Sztella érezte, hogy előbb-utóbb valakinek csak ki kéne öntenie a lelkét. Ha másnak nem, a pszicihiáteremnek – gondolta félig – de csak félig – viccesen. Gondolataira válaszul megcsörrent a telefonja. Mikor látta a nevet a kijelzőn, rögtön tudta, hogy kinek fogja ezt a sztorit elmesélni.

Berzó Gusztáv ügyésznek véget ért a munkanapja. Félve és talán kicsit reménykedve tért haza. De amikor beállt a garázsba, látta, hogy a másik hely üres. Talán csak a gyerekért ment – gondolta önmagát is áltatva. Az egész hétvégét a dolgozószobájába bezárkózva töltötte. Önkéntesen a lenti fürdőszobát használta.

Csilla, a felesége, nem hitte el, hogy nem ivott. Nem is adott neki esélyt, hogy megmagyarázza. Még aznap hallotta a fodrásznál a sztorit. Részegen halálbűntetést indítványozott egy tyúktolvajnak.

Halálbűntetés a huszonegyedik században! Még ilyet! Azt hittem, ott süllyedek el! Az én férjem! Aki még a szúnyogot se csapja agyon!

Na, de másnap, amikor megjelent a bulvársajtóban is!

– Adtam neked egy esélyt! De te eljátszottad! Azt hittem, hogy az elvonó majd helyretesz! – fakadt ki dühösen a nő.

Gusztinak nem volt ereje magyarázkodni. Mivel ő sem értette, hogy mi történt. Mintha egy másik dimenzióba került volna. Egyfajta révületbe esett. Azt mondta, amit akkor és ott mondania kellett. Csak a döbbent arcokra és a tré öltönyére tért magához. Vagyis vissza a valóságba. Vissza a jelenbe.

Hazafelé nem állta meg. Bement az italkereskedésbe. Vett egy üveg házi pálinkát. Letette maga mellé az íróasztalára a dolgozószobájában. Az íróasztalt már vastag porréteg fedte. Általában nem használták. A kiselejtezett díványt helyezték ott el. Meg a kiselejtezett tévét. Guszti azt is bekapcsolta. Hiányzott neki a plazmatévé a nappaliban. De nem mert oda most bemenni. Mert akkor szembesült volna a valósággal. A szomorú valósággal. Hogy a felesége elhagyta. Eljátszott minden esélyt. Bekapcsolta a régi tipusó, kis képernyős – nem plazma – tévét. A kép és hangminőség némi kivánnivaló hagyott maga után. De alapzajnak így is megfelelt. Mert nem bírta elviselni a hideg és vádló csöndet. Az üres és elhagyatott ház csöndjét. Merően nézte a pálinká süveget.

– Ó mister Alkohol! – dúdolta magában szomorkásan.

Ötödik fejezet

A kísértet

A hétfő délután szokatlanul csendes volt. Kevesen jöttek a panasznapra, a tárgyalások is lementek már délelőtt. Dani unatkozott. A többiek visszanézték a délelőtti kamerafelvételeket. Jött egy jó nő az egyik tárgyalásra. Ő már háromszor megcsodálhatta a dekoltázsát. Most Kittyke se ért rá. A bíró befogta dolgozni. Amin ő felháborodott. Úgy hogy nem tudott kimenni hozzá meglátogatni. No, meg persze a biztonsági kamera mindent vett. Persze a lány mindig kitalált valami ürügyet, hogy miért kell neki feltétlenül a portára mennie.

Egyedül a WC nem volt bekamerázva. Meg a második emelet. De minek is? Az ügyfelek úgysem tévednek arra. Nem jutnak fel oda. Ott csak a nagyterem, a könyvtár, raktárhelyiségek, egy használaton kívüli WC, meg a vendégszoba volt. No, igen a vendégszoba. Daninak, mint biztonsági őrnek, minden helyiséghez kulcsa volt. Először a pincébe küldték Kittyt, hogy keressen meg egy aktát.

Kitty pedig félt egyedül bemenni a kihalt, sötét és pókhálós helyre. Dani pedig lovagiasan elkísérte. Hát így kezdődött a munkahelyi románcuk.

Vagyis még korábban. Pontosan egy évtizeddel korábban. Még gimisek voltak. Kitty már akkor is bombázó volt. Valaki úgy mondaná, hogy akkor még bombázó. Még igazi mellei voltak. Még Katinak hívták. De már akkor is elcsavarta minden fiú fejét. Többek között Veréb Daniét is.

Hogy mennyit gúnyolták a neve miatt! Igaz, hogy egy lúzer lány, aki szerelmes volt bele, Sólyom Dánielnek nevezte őt. Dani akkor azt hitte, ez is a gúnyolódás része volt. Vagy talán a Kati mondta neki. Már nem is emlékezett rá. Talán barátnők voltak a lúzer lánnyal, talán nem. Csak valamit nagyon összevesztek. Dani nem tudta, nem is érdekelte, hogy min. A cicaharcokat ő nem igazán értette. Igazából helyes volt a lúzer csaj is. Csak nagyon erős szemüvege volt. Egyszer Dani meg is csókolta. Egy táborban az utolsó estén. Nem sokkal utána összejöttek Kittyvel, ja akkor még Katival. Sokkal, de sokkal menőbb volt Katival járni, mint Matilddal. Igen,