Törött Láncok: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Catena tökéletes világában a mítoszok és legendák mind igazak lennének. Valahol odakint a végzet úgy hozta, hogy a párja megtalálja őt, a hatalmon lévő férfiak képesek olyan jó döntéseket hozni, amelyek nem csak saját maguknak, hanem másoknak is hasznára válnak, és a kutatásvezetője egyszer tényleg megmondaná neki, mit tegyen, ahelyett, hogy varázslatos módon elvárná tőle, hogy képes legyen kiválasztani a tökéletes PhD-projektet.

De az ő világa nem volt tökéletes. Legalábbis még nem.

Bishop professzor széttárta a kezét. "A választás a tiéd, Catena. Milyen kutatási projekt tanulmányozásával akarod tölteni a következő három évet?"

Catena azt kívánta, bárcsak elsüllyedhetne a padlón, mielőtt a professzor ráordított a válaszra, amit meg kellett adnia. "Nem tudom. Milyen lehetőségek vannak?" Nem mintha csak úgy választhatott volna bármit. A régészet nem volt éppen olcsó - olyan projektet kellett választania, ahol volt rá pénz, és ahol már tervbe volt véve egy ásatás.

"Nos, jelenleg sokan vannak itt Nyugat-Ausztráliában - ez egy jó év a kormányzati finanszírozás szempontjából. A Fremantle börtönnek két projektje van a közeljövőben - a kórház és a komisszárium. Még a nyár előtt elkezdheti a projektjét. Vagy ott van az East Perth temető ásatása az új fejlesztéshez. Vagy akár..."

Folytatta, de Catena gondolatai elkalandoztak. Egyik sem tetszett neki igazán. Ami még rosszabb, bármit is választana, egész életében szakértőnek bélyegeznék abban a témában... így nem csak három év unalom lenne egy olyan projektben, ami nem érdekli, hanem egy életen át tartó unalom, olyan dolgok felásása, amik nem érdeklik. Arról nem is beszélve, hogy azért lett régész, mert úgy nőtt fel, hogy hallotta a történeteket Maria kalandjairól szerte a világban - Catena a saját kalandjait akarta megélni. Történeteket, amiket elmesélhet Maria-nak.

Bishop professzor nyilvánvalóan észrevette a lány zavarát. "Mi a helyzet az őslakosok örökségével? Van egy sor sziklarajz projekt..."

Catena megrázta a fejét. A családja Ausztráliába vándorolt - nem érezte helyesnek, hogy ötvenezer éves vagy annál is régebbi őslakos örökséget ás ki, amikor a családja nem élt az országban több mint néhány generáció óta.

"Tengeri régészet? Egy csapat elkezdte feltérképezni a tengerfenéken lévő, a tengerszint emelkedése előtti időkből származó őslakos településeket a Pilbara vidékén. Nagy költségvetéssel, a nyersanyagipar finanszírozásával."

"Nincs nálam a búvárjegyem - mondta Catena. Mielőtt a professzor emlékeztette volna, hogy napokon belül megszerezheti a búvárigazolványt, hozzátette: "És félek a cápáktól".

Bishop professzor a homlokát ráncolta. "Akkor valószínűleg nem fogja érdekelni az új Abrolhos-tanulmány. A hajóroncsok katalogizálása... ó, várjunk csak! Van itt egy szárazföldi is, az egyik szigeten lévő bataviai lelőhelyeket vizsgálja. Ott nincsenek cápák, hacsak nem mész be a vízbe."

Nem az volt az a sziget, ahol egy csapat hajótörést túlélő megőrült és egymást ölték az étel és a víz miatt? Azt hallotta, hogy a hely olyan elátkozott, mint Tutanhamon sírja. De Catena nem hitt az átkokban vagy a természetfelettiben, szóval... "Talán."

"Á, úgy néz ki, hogy annak még nincs meg a finanszírozása - még mindig a költségvetés jóváhagyására vár. De azért érdemes megfontolni, úgyhogy rajta hagyom a listán. Átküldöm az e-mail címedre, hogy jobban megnézhesd, mielőtt döntesz. Már csak egy hónapod van a pályázati határidőig, és nem akarod lekésni, különben nem kaphatsz ösztöndíjat. Tudod, nem mindenki kap egyet. A verseny nagy, és a kiválasztási bizottság csak azokat a projekteket hagyja jóvá, amelyekről úgy gondolja, hogy minden szempontból a legjobban megfelelnek a követelményeknek. És még ha meg is kapod az ösztöndíjat, a PhD-hallgatóknak csak egynegyede fejezi be időben a projektjét és szerez diplomát. Ezért fontos, hogy a megfelelő projektet válaszd - a kiválasztási bizottság számára a megfelelőt, és a számodra megfelelőt, így be is fejezed."

Catena bólintott, még akkor is, amikor a hasa rémült kis gömböcskévé szorult. Kevesebb mint négy hete volt arra, hogy meghozza élete legfontosabb döntését... és megírjon egy olyan javaslatot, amely meggyőzi az ösztöndíjbizottságot, hogy fizesse ki.

Vagy maradhatott volna könyvtáros-asszisztens egész hátralévő életében. Ami nem volt rossz, de aligha volt kaland. "Időben elkészülök a javaslatommal, professzor úr. Ígérem." És meg is ígérte, mert az utolsó dolog, amit akart, az az volt, hogy a férfi leordítsa, amiért nem csinálja meg. Vagy igazából bármiért - Bishop professzor lobbanékony természete ritkán maradt nyugodt tíz percnél tovább egyhuzamban. Valójában csoda volt, hogy sikerült végigcsinálnia ezt a találkozót anélkül, hogy a férfi valamin feldühödött volna. Jobb, ha nem kísérti a szerencséjét. Felállt, hogy távozzon.

"Nézd meg, hogy te - - szakította félbe, amikor a telefonja olyan hangot adott ki, mint egy rendőrségi sziréna. Rávillantott, aztán felkapta, és azt kiabálta: - Nem szabadna kapcsolatba lépned velem. Az ügyvédem szigorú utasításokat adott..."

Catena elmenekült, ki az irodából a folyosón, de még odakint is hallotta, ahogy a professzor a közös ingatlanbefektetéseik elidegenítéséről kiabál a hamarosan exfeleségével. A fél egyetem valószínűleg már tudott Bishop professzor küszöbön álló válásáról, és ha csak egy kicsit is olyanok voltak, mint Catena, ők is remélték, hogy az ügyet minél hamarabb rendezik és elintézik.

Csak azt kívánta, bárcsak a PhD-projekt kiválasztása is ilyen egyszerű lenne.

Két

Tor kinyitotta a szemét a sötétségre. Aztán újra hallotta, a kő ismerős csikorgását a kövön, mielőtt felemelkedett volna. Éljenzés áradt át rajta - végre, eljött az idő! Fel fog kelni, és válaszol a hívásra!

Egy karcos hang visszhangzott az emlékei mélyéről: "Ha szükségem lesz rád, hívni foglak, és el fogsz jönni. Megvéded őt, és minden mást, ami nekem kedves, mert ez a te célod. Megértetted? Amikor hívlak, válaszolni fogsz!"

De a hívás nem érkezett meg.

Ehelyett egy mély, csonttörő rezgés dübörgött át a földön, a kövön és a Toron, a fogait is megzörgetve a fejében.

Nem volt tisztában a végével. Csak azt hallotta, hogy ismerős hangokat hallott - az acél ritmikus dobbanását a kövön, a szekérkerekek csattogását, az emberek kiabálását, a kő ropogását, amely megadja magát az ember fölényes erejének, mielőtt maga a föld újra remegni kezdett.

Biztos a munkanap közepén van, olyan nagy a nyüzsgés. Nem csoda, hogy a hívás még nem érkezett meg, hiszen nem válaszolhatott, amíg a nap az égen volt.

Éjszaka hallotta a hívást. És válaszolna, ahogy kell. Mert mi másért ébredt volna fel, ha nem azért, hogy felkeljen és szolgálja a célját?

Hamarosan. A nap a horizont alá süllyed, és Tor felkel.

Közben Tor lehunyta a szemét.

Három

"Ha csak az utolsó néhány bevallást el tudnád tenni a polcra, akkor máris mehetsz" - mondta Lillian, és a bevallási csúszda alatt lévő szemetes felé mutatott. A zsúfolásig telt kuka.

Catena felsóhajtott. Már kétszer kiürítette, de úgy tűnt, ma minden diák úgy döntött, hogy egy csapásra visszaad egy egész félévnyi kölcsönt. Biztos elkezdődtek a vizsgák. Másfelől viszont a könyvek polcra rakása könnyebb volt, mint a pánikba esett diákokkal foglalkozni a segédpultnál, akik mind le akartak kiabálni, ha nem tudta elővarázsolni azt a könyvet, amelyre a mai vizsgához volt szükségük. Nem törődve azzal, hogy egész félévben kölcsön kellett volna kérniük, és most kölcsönbe adták, csodákat vártak tőled. "Persze."

A könyvek beolvasása a rendszerbe, hogy a katalógus tudja, hogy visszahozták őket, csak néhány percet vett igénybe, de a visszahozatal sokkal tovább tartott, így mire Catena elhagyta a könyvtárat és hazafelé indult, már késő délután volt, és a nap gyorsan süllyedt. A tél határozottan nem volt a kedvenc évszakja.

Szerencsére elég közel lakott ahhoz, hogy gyalog jöjjön haza a munkából, és ami még szerencsésebb, az utcája még mindig le volt zárva az autóforgalom elől, mert éppen az utat ásták fel, hogy kicseréljék a vízvezetékeket. Tehát ahol tegnap még út volt, ott most egy elkerített sötét árok húzódott végig az utcán, és a háza előtt állt meg. A szakadékért felelős kotrógép büszkén ült mellette, elkerített kerítésén belül, mintha, ha kibontanák, lelkesen kezdené újra az ásást, hogy kiterjessze az árkot a következő kereszteződésig.

Catena remélte, hogy senki sem engedi el a fenevadat, amíg nem ébred fel, vagy még jobb, ha hétfőn a munkahelyén van.

Át az ajtón, fel a lépcsőn a földszinti üzletek feletti lépcsőfokig, még egy ajtót kellett kinyitnia, és már otthon is volt.

Catena hagyta, hogy a táskája a padlóra puffanjon, túl fáradt volt ahhoz, hogy a bejáratnál tovább vigye. Majd később felveszi. A pánik leküzdése a leendő kutatási projektje ÉS a munka kiválasztása miatt jobban megsütötte az agyát, mintha több egyidejű közös projektet csinált volna az egyetemi tanulmányai alatt.

Vagy talán csak a könyvtárban ma annyi könyvet kellett kézben tartani.

Vacsorát kellene készítenie, de ő inkább egy forró csokoládét akart.

Kinyitotta a hűtőt, és a tejért nyúlt, ami nem volt ott. A francba. Tudta, hogy hazafelé menet kellett volna vennie valamit, de mint mostanában annyiszor, most is elfelejtette.

A sötét ablakokra pillantott. Biztosan tudott várni reggelig...

De a reggelihez tejre lenne szüksége, mert nem szokott száraz gabonapelyhet enni. Vagy pirítóst is ehetne...

Nem. Kenyér sincs. Jobb, ha azt is felírjuk a listára. Most el kellett mennie a szupermarketbe. Szerencsére az még nyitva volt.

A Coles lassan mozgó lakói alapján, akik nem különböztek azoktól a mitikus szörnyektől, amelyekről olvasott, amikor volt ideje, nem ő volt az egyetlen, akinek kimerítő hete volt. De minden szándéka megvolt, hogy inkább előbb, mint utóbb elmeneküljön a zombik elől, és megigya a forró csokoládéját. És csokoládés keksszel, döntött, és elkapott egy csomag Tim Tam-ot az akciós polcról a folyosó végén.

Ha már itt volt, valószínűleg vennie kellene valami vacsorára valót. Valamit, amit csak úgy betehet a sütőbe, hogy megfőzzön, amíg ő összeesik a kanapén. Még jobb, ha holnapra is maradna belőle...

Catena a pénztárgéphez cipelte a bevásárlókosarát, és hamarosan a teljesen megrakott bevásárlószatyrokat lóbálva indult hazafelé.

Miért nem égtek még az utcai lámpák? Alig látta maga előtt a lábát, nemhogy azt, hogy hol végződik a gyalogút, és hol kezdődik az út. Arról nem is beszélve, hogy mi leselkedett az árnyékban a kirakatok között...

Meggyorsította a lépteit, és imádkozott egy imát bármelyik istenséghez, aki meghallgatta, hogy épségben hazaérjen. Ami valószínűleg legalább annyira hasznos volt, mintha abban reménykedett volna, hogy valami mitikus szörnyeteg megmenti, ha bajba kerülne. Vagy egy jóképű szörnyvadász. Elfojtott egy nevetést. Talán ha hazaér, meg kellene néznie -

A sötétben megbotlott valamiben, előrebukott, de sikerült visszanyernie az egyensúlyát, ahelyett, hogy arccal a gyalogútra zuhant volna. Remélve, hogy senki sem látta, amint megbotlik a saját lábában, Catena továbbment.

Kiáltás tört ki mögüle. "Hé! Mit képzelsz, mit csinálsz? Eltörted a gitártáskámat, és... elvetted a pénzemet?"

A válla fölött pillantott át, épp csak annyi időre, hogy lássa, valaki felállt onnan, ahol a földön ült, mielőtt lehajtotta a fejét, és hazafelé szaladt.

"Hé, te! Állj! Jobb, ha megfizetsz ezért..."

Egy nő egyedül, aki egy dühös férfi parancsára áll meg a sötétben? Catena nem volt ostoba. Ehelyett gyorsabban futott. Ezúttal, amikor imádkozott ahhoz az istenséghez, aki meghallgatta, csak egyetlen kívánsága volt - segítségért.

Csak egy kicsit tovább, és biztonságban hazaér. Még hat bolt. Öt. Négy. Három...

Felnézett, a szemei erőlködve próbálták meglátni az ajtót a sötétben. Szinte észre sem vette a mellette lévő hatalmas árnyékot, amíg már túl késő nem volt.

Könnyen kétszer olyan széles volt, mint ő, és olyan magas, hogy a feje a tetőn lógó üzletfeliratnak ütközött. És amikor kinyújtotta a karját, az ujjai biztosan érintették az egyik oldalon a kirakatot, a másikon pedig az építkezés kerítését.

Nincs menekvés. Nincs visszaút, és nincs visszaút.

Ha csak időben elő tudná venni a kulcsait, kinyitná az ajtót, és becsapná maga mögött...

A kulcsok. Hol voltak a kulcsai?

Erős karok tekeredtek köré, és a mellkasához szorították, amely olyan meleg és kemény volt, mint a napsütötte kő. A férfi megpörgette a lányt, egy szűk kört pörgetve, ami csak még erősebben szorította, fojtogatta, amíg a lány már nem kapott levegőt, és a feketeség elragadta.

Négy

Amikor jött a hívás, nem az a savanyú, karcos hang volt, amire Tor számított. Arra sem számított, hogy a hívás egy nőtől érkezik.

"Valaki segítsen nekem. Kérem."

A leghalkabb, lélegzetvisszafojtott suttogás volt, de Tor meghallotta, mert várt. Földön és kövön keresztül lőtt, és egy olyan utcán bukkant fel, amelyet nem ismert és nem is ismert fel, de nem is érdekelte az utca. Nem, minden figyelme a nőre irányult, mert a tisztán hallható hívás az ajkáról jött, ahogy feléje repült, mintha a lába szárnyakat viselne.

Tor elvigyorodott. Üldözője, a pánik oka, közeledett. Hogy merészelte egyáltalán fontolóra venni, hogy bántani merje. Tor felemelkedett a legmagasabbra, a legszélesebbre, hogy jobban megvédje a lányt. Addig dagadt, amíg kitöltötte a kerítés és a kirakat közötti teljes rendelkezésre álló teret, így az üldöző nem tudott áthaladni.

Mit akart tőle?

Tor erősen figyelt, mert a hangja még mindig a leghalkabb suttogás volt.

"Kérem, engedjen be - ismételte meg. A lány tekintete a férfiról az ajtóra, majd vissza.

Tor beletörődve lehajtotta a fejét, miközben a lány egyenesen az ölelésébe rohant. A férfi karjai a lány köré zárultak, majd a szárnyai következtek. Soha nem tartott még olyat, ami értékesebb lett volna a kezében, mint a lány reszkető alakja, és minden porcikájával megvédte volna.

Üldözője megállt, szemei fehérje tágra nyílt a félelemtől.

"Távozz!" Tor morgott.

Az üldöző majdnem elejtette a gitárját, amikor sietve megfordult, és visszafelé futott, arra, amerre jött.

Furcsa fegyverválasztás, az biztos. Miféle férfi az, aki gitárral támad egy nőre? Ha valamiféle zenész volt, biztosan nem kockáztatta volna így a szakmája eszközét. Másfelől viszont bolond volt, hogy egyáltalán üldözni merte a nőt, amikor ilyen erős védelmezője volt.

Á, de talán nem is tudta?

A zenész, ha az volt, már nem volt a láthatáron.

Tornak csak ekkor jutott eszébe a második parancsa - az épületben akart lenni.

Szorosan a lányba kapaszkodott, miközben testét a falnak vetette, és olyan könnyedén haladt át rajta, mint ahogy a kövön át az utcára. Érezte, ahogy a lány a karjaiba roskad - valóban szelíd hölgy lehet, ha elájul. Jobb lesz, ha keres neki egy ágyat vagy legalább egy díványt, amin feküdhet, amíg felébred - á, bár lent üzletek voltak, a felsőbb emeleteken hálószobák voltak.

Csak az egyikben az ágy melletti asztalon könyvek voltak, és a sarokban lévő széken ruhák hevertek. Ez lehetett a hálószobája, ahol aludt.

Tor kibontotta a szárnyait, hogy az ágyba vigye a lányt. A lány illata mintha betöltötte volna a kettőjük közötti levegőt, édes, virágos illatát olyan biztonsággal tekerte köré, mint bármelyik varázslat. Nem akarta elengedni a lányt.

A lány sóhajtott egy kicsit, mintha osztaná az érzéseket.

De az érzelmek voltak minden, ami valaha is lehetett.

"Én vagyok a védelmeződ. Kötelességem, hogy biztonságban tartsalak" - mondta, miközben a lányt az ágyra fektette. Lerántotta róla a cipőt, majd betakarta a pehelypaplannal. A ruhán különös minta volt, piramisszerkezetek a homokon, mögöttük csillagos égbolt, olyan élethűen, mintha valódiak lennének. Mint egy tájkép, amit valamelyik lord a könyvtárának falára akasztana. Aligha olyasmi, ami egy hölgy hálószobáját díszítené.

Másfelől viszont kevés hölgy érdemelt halhatatlan védelmezőt, így hát szokatlan hölgy lehetett.

Tor mellkasában diadal tombolt - sikeresen megvédte a lányt. Talán nem tökéletesen, de biztonságban hazavitte.

Remélte, hogy a nő is így látja. Ha visszautasítja a szolgálatát, talán megparancsolja neki, hogy aludjon vissza, és soha többé ne ébredjen fel. Elbukott volna.

De nem vallott kudarcot. Elmondta neki, és imádkozott, hogy ezzel ne sértse meg.

"Semmi baj, kisasszony. Biztonságban van" - mondta halkan a sötétségbe.

Az ágyból jövő zörgés jelezte neki, hogy felébredt. A lány egy hosszú pillanatig bámult rá, mielőtt összeszorította a szemét.

A nő suttogott szavai eljutottak a férfihoz: "Kérlek, menj el, kérlek, menj el, kérlek, menj el..."

Ha ez volt a parancsa, akkor engedelmeskedett a kívánságának. Tor beleolvadt a falba, eggyé vált a kővel.

Figyelte és várta a további parancsokat, de a lány furcsán hallgatott.

A lány kutatóan bámult körbe a hálószobájában, mintha nem bízna Torban, hogy megtette, amit kért.

"Biztonságban vagy - mondta a fal felől. "Minden rendben, kisasszony, biztonságban van."

A lány bólintott egy kicsit, mintha hallotta volna a férfit, és beleegyezett volna, mielőtt elhelyezkedett a párnáin, és álomba merült.

Öt

Catena sötétben ébredt, de az ablakon át elég fény szűrődött be ahhoz, hogy lássa, hogy biztosan a hálószobájában van. Talán csak álmodta az egészet - az utat a zombikkal teli szupermarketbe, azt, hogy hazáig üldözték, és a bejárati ajtaja előtt leselkedő hatalmas szörnyeteget.

Oké, így fogalmazva, az egészet biztosan ő álmodta meg. Úgy hangzott, mintha több természetfeletti epizódot összevágtak volna, plusz zombikkal fűszerezve. Valószínűleg kevesebbet kellene tévéznie egy ideig, ha a képzelete ilyen őrültségeket idézett fel alvás közben.

Biztosan feljött az emeletre, úgy döntött, hogy egy pillanatra lefekszik az ágyra, és elaludt. Nem ez lenne az első eset.

"Semmi baj, kisasszony. Biztonságban van."

Catena megdermedt. A hang férfi volt, és határozottan vele volt a szobában. Ha egy férfi volt a hálószobájában, akkor akármilyen szavakat is mondott, minden volt, csak nem volt biztonságban.

Tessék! Egy árnyék a sarokban, az ajtó mögött. Épp olyan hatalmas, mint az, amit odakint látott, mielőtt a férfi megragadta.

A férfi előreugrott, majd megállt, egyfajta félguggolásban, amiről a lány rájött, hogy meghajlás, mielőtt felemelte volna a fejét, hogy egyenesen rá nézzen.

A holdfény beszűrődött az ablakon, és megkoszorúzta az arcát, ezüstösre festve sötét haját.

Mégis, amikor a férfi szeme találkozott az övével, sötét tócsák az arca árnyékában, valami átjárta őket. Olyan érzés volt, mintha... megértés.

Megértette, hogy egy férfit képzelt a hálószobájába. Biztosan megőrült.

Catena lehunyta a szemét. Amikor kinyitotta őket, látta, hogy nincs senki más a szobájában, és a férfi eltűnt.

Kérlek, menj el...

Szemei felpattantak, és felkapcsolta az éjjeli lámpát. Látod? A sarok üres volt, árnyékot nem lehetett látni.

Lekapcsolta a villanyt, majd visszabújt a paplan alá. Ebben a helyzetben az volt a legésszerűbb, ha visszaalszik. Nyilvánvalóan szüksége is volt rá, ha idegen férfiakat hallucinált a hálószobájában.

"Biztonságban vagy."

Látod? Még a hallucinációi is egyetértettek vele. Catena bebújt a paplan alá, és újra és újra a szavait mormolta magában, miközben visszaaludt.

Hat

"Dolgozz keményen, és egy nap kiérdemled a szabadságodat."

"Tedd, amit mondanak, és egy nap újra a magad ura leszel."

"Védd meg őt és a tulajdont..."

A szavak kavarogtak Tor fejében, a láncok csörgésétől megszakítva, halvány emlékektől, amelyek a múltjából csak ennyit tudott. Engedelmeskedj, vagy újra láncot visel. Örökre bezárják, és soha nem engedik ki.

De nem, ha megvédi őt. Ezek voltak a parancsai, parancsok, amelyeket teljesíteni akart.

És talán, csak talán, ha a férfi a kedvére tudna tenni, akkor a nő felszabadítaná, ahogy megígérték. Mert bár nem bízott az emlékezetében lévő hangokban, az övé nem tartozott közéjük.

Ehelyett ő volt a jövője. Egy jövő, ahol megesküdött, hogy biztonságban fogja tartani.

Hét

Az ablakán beszűrődő napfény között - miért nem húzta be a függönyt tegnap este? - és bármi is volt az, ami fájdalmasan a combjába fúródott, Catena kénytelen volt lemondani az alvásról.

Napsugarak világították meg az ajtó mögötti sarkot, elűzve minden reményt egy fenyegető vagy más árnyékra. Egyértelműen álom.

Catena elindult a fürdőszobába, majd a tükörképe láttán megállt. Azóta nem aludt ruhában, mióta... akármikor is volt utoljára, amikor részegen hazajött valami egyetemi buliból, valószínűleg még az első évben. A francba, még mindig rajta volt a kabátja, a zsebében... igen, a kulcsaival, a tárcájával és a telefonjával. A kulcsok ébresztették fel. Tudta, hogy fáradt volt, de biztosan nem annyira, hogy elfelejtette volna levenni a kabátját a házban.

Lehet, hogy valódi volt?

Nem. Nem lehetett. Mert... ha igen, akkor egy férfi volt a hálószobájában tegnap este.

Visszasietett a szobájába, ellenőrizte a szekrényben, az ágy alatt... bárhol, ahol egy macskához hasonló méretű lény elrejtőzhet. Megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor nem jelent meg senki... csakhogy megbotlott valamiben a padlón, ahol nem kellett volna lennie semminek.

A cipője, két bevásárlószatyor mellett.

Nem lehetett.

És mégis...

Be kellett tennie a tejet a hűtőbe, mielőtt megavasodik. Nem is beszélve a többi dologról, amit vásárolt...

Catena megragadta a táskákat, lerohant a konyhába, aztán azzal foglalatoskodott, hogy minden a helyére kerüljön. Rendet teremtett a káoszból, mindent a helyére tett, akárcsak a könyvtárban. Mire becsukta a kamra ajtaját az utolsó csomag Tim Tamsre, Catena már egészen biztos volt benne, hogy rájött, mi is történt valójában tegnap este.

Elment a szupermarketbe, megkergette egy buszos, hazavitte a cuccait, és annyira kimerült volt az egész futástól, hogy egyenesen felment az ágyba, és elszundított éjszakára. Aztán rosszat álmodott, azt képzelte, hogy valaki van a szobájában, ijedtében felébredt, hogy egyedül van, és visszaaludt.

Igen. Minden illeszkedett, mindennek volt értelme.

Az a hosszú, sötét haj, azok a szemek, amelyek megbabonázták, azok az erős karok, amelyek átkarolták, mind csak a túlzottan élénk képzeletének szüleményei voltak.

És az orvosság?

Hétfőig nem akart semmi szokatlant nézni vagy olvasni. Hétfőig nem olvasott farkasember-románcokat, szörnyvadász tévéműsorokat, szuperhősöket, sci-fit, SEMMIT, csak kortárs romantikus regényeket és dokumentumfilmeket.

Emellett meg kellett írnia a PhD-projektjavaslatát. Elég reális olvasnivalója volt ezzel kapcsolatban ahhoz, hogy egész hétvégén elfoglalja magát.

Valójában...

Catena felkapott egy csomag Tim Tams-et a kamrából, és azt kívánta, bárcsak többet vett volna. Fontolóra vette, hogy visszamegy a szupermarketbe, de a gondolat, hogy odakint a dühös buszsofőr talán még mindig vár rá, elég volt ahhoz, hogy belátható időn belül bent tartsa.

Nyolc

Catena fontolgatta, hogy felhívja a szüleit, és azt mondja nekik, hogy beteg, hogy megússza a heti látogatást, hogy ne kelljen kimennie a házából, és talán újra találkoznia az őrült buszsofőrrel.

De szánalmasan kevés volt az élelem, és az anyja megígérte, hogy cannolit készít, aminek Catena nem tudott ellenállni, így a szülei nappalijában az óra éppen tizenkettőt ütött, amikor belépett. Sült szaga volt, de Catenának nem volt kétsége afelől, hogy ehhez olyan szicíliai ételek társulnak majd, amelyekhez az apja ragaszkodna, hogy ne kerüljenek egy asztalra a hagyományos sülttel. Amióta az eszét tudta, ez állandó vita volt a szülei között, de amíg megkapta a sült krumplit és a szaftot, apa általában már nem tett mást, mint egy kicsit morgott.

"Te vagy az, Cat? Tudnál jönni segíteni felszolgálni?" Anyu hívott.

Ez volt a kód arra, hogy anyának el kellett mondania neki valamit anélkül, hogy az apja vagy a bátyja meghallotta volna. Catena remélte, hogy nem azért, mert apának újabb egészségügyi problémája volt. Ha az orvos elrendelte volna, hogy változtasson az étrendjén, hogy ne ehessen meg valamit, amit szeretett, akkor apa lehetetlen lenne ebédnél.

Szerencsére apa egészsége most az egyszer rendben volt.

"Apukád szedi a gyógyszereit, és a legutóbbi vérvizsgálatai jók voltak, így az orvos azt mondta, hogy újra normálisan ehet. Apád úgy döntött, hogy valami sült receptet szeretne, amit valami tévés főzőműsorban látott".

Ha volt valami, amit anya utált, az az volt, hogy megmondják neki, hogyan főzzön. Catena összerezzent.

Anya csak mosolygott. "Mondtam neki, hogy túl öreg vagyok már ahhoz, hogy új dolgokat tanuljak főzni, főleg krumplikat mártogatni kacsazsírba vagy valami ilyesmibe, úgyhogy ha apád valami receptet akar enni, amit a tévében látott, akkor azt neki kell megfőznie magának".

Catena fuldoklott.

"Szóval, apád elkészítette a mai sültet, és szeretném, ha szépeket mondanál róla. Ha szörnyű, ne nézzetek rám. Már majdnem kész van egy nagy serpenyő padlizsánparmezán, arra az esetre, ha nem tudnád megenni egyiket sem."

"És a cannoli?" kérdezte Catena.

"Hát persze! Megígértem. Mivel apád ebédidőben a munka nagy részét elvégezte, volt időm ebédre eleget készíteni, és egy dobozzal neked is, amit hazavihetsz. Elég lesz egész hétre."

Két nap, ha szerencséje van, gondolta Catena, de nem mondta ki. Legjobb, ha az anyja nem tudott a rossz étkezési szokásairól. Ha megtudná, hogy tegnap egy csomag Tim Tams-et evett reggelire... vagy hogy egy dühös buszsofőr üldözte az utcán... anya nem engedné el ebéd után. Ragaszkodna hozzá, hogy Catena visszaköltözzön otthonába, a régi, rózsaszínbe burkolt egyszemélyes ágyú szobájába, mintha még mindig gyerek lenne, nem pedig felnőtt nő, aki a doktori cím megszerzése előtt áll. Nos, ha időben beadná a pályázatot, és tényleg kiválasztaná a projektet.

"Köszönöm, anya" - mondta, mielőtt felkapott egy italt a hűtőből, és az ebédlő felé indult, ahol hallotta, hogy apja és bátyja épp heves vitát folytatnak valamiről.

A sütő időzítője felharsant, és mindkettőjüket elnyomta.

"Ez a tiéd, Seamus!"

Apa megszakadt, és a konyha felé indult, útközben megcsókolta Catena arcát. "Jó látni téged, Cat. Épp időben jöttél."

Catena helyet foglalt a bátyjával szemben, aki most a telefonja képernyőjére figyelt. "Hogy mennek a dolgok, Archie? Holnap visszamész a bányába?"

Archie fel sem nézett. "Tulajdonképpen kedden. Kedden lesz a váltásom. Aztán két hét a helyszínen, mielőtt újra hazajöhetek."

Catena tudta, hogy jól fizet, de nem tudta elképzelni, hogy ilyen hosszú órákat dolgozzon, ilyen távol mindenkitől és mindentől. Gyanította, hogy a férfi ugyanolyan kevéssé szerette, mint ő, de amikor legutóbb megkérdezte, a férfi csettintett, hogy jobban fizet, mint a régészet, amit el kellett ismernie, hogy igaz. De az élet több volt a munkánál és a pénznél...

Anya sokkal több segítségével, mint amennyit apa valaha is be mert volna vallani, végül sikerült az ebédet az asztalra tenni, és közel sem volt olyan rossz, mint amilyen lehetett volna. Apa pontosan követte a receptet, aminek eredményeképpen egy kissé megégett marhasültet kapott, amely legalább belülről átsült, és egy hegynyi meglepően finom krumplit.

Catena bókolt, ahol kellett, méltányosan kezelte édesanyja parmezános padlizsánját, és alig tudott helyet találni a cannoliból, mielőtt túlságosan jóllakott volna ahhoz, hogy megmozduljon. Csendben megköszönte anyja előrelátásának, hogy felajánlott neki egy dobozzal, amit hazavihet.

Éppen az első tányérrakományt vitte a mosogatógéphez, amikor elkezdődött.

"Mit gondolsz erről a zéró kibocsátási cél dologról? Borzalmasan hangzik a gazdaság számára" - mondta apa, miközben egy újabb sört bontott.

"Csak ha olyan dinoszaurusz vagy, mint azok a kövületek Canberrában, akik azt hiszik, hogy a gazdaság összeomlik, ha nem szénnel működik, mintha még mindig a viktoriánus időkben lennénk, vagy ilyesmi" - csattant fel Archie.