PHILIP K. DICK

PALMER ELDRITCH HÁROM STIGMÁJA

Philip K. Dick: The Three Stigmata of Palmer Eldritch

Copyright © Philip K. Dick, 1964

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2003

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The Three Stigmata of Palmer Eldritch

Vintage Books, New York, 1991

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963- 419-751-5 (epub)

ISBN: 978-963- 419-769-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sós Dóra Gabriella

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

Úgy értem, végül is nem szabad elfelejtenünk, hogy porból lettünk. Ami kétségtelenül nem sok, és ezt észben kell tartanunk. De még ezzel együtt is… úgy értem, nem valami nagy kezdet, de azért elég jól elvagyunk. Úgyhogy személy szerint én hiszem, hogy még a jelenlegi pocsék helyzeten is felül tudunk kerekedni. Értenek?

– Egy belső használatú audiófeljegyzésből

a P. P. Babaházak Rt. divatjós konzultánsai

számára, melyet Leo Bulero diktált fel közvetlenül

a Marsról való visszaérkezése után.

1

Barney Mayerson hasogató fejfájásra ébredt egy ismeretlen komforttorony ismeretlen hálószobájában. Mellette egy ismeretlen lány aludt csupasz válláig felhúzott takaróval. Halkan, szuszogva vette a levegőt a száján át, haja olyan volt, akár egy kibomlott, fehér gyapjúgombolyag.

Biztos elkések a munkából, gondolta a férfi, azzal kicsusszant az ágyból, és csukott szemmel, dülöngélve megállt, igyekezve leküzdeni a hányingerét. Lehet, hogy többórányira van az irodától; talán nincs is az Egyesült Államokban. Hogy a Földön van, az biztos; a gravitáció, amitől tántorgott, ismerős volt, normális.

És a másik szobában a kanapé mellett ott volt egy ismerős aktatáska: a pszichiáter, Mosoly doki.

Mezítláb átcaplatott a nappaliba, leült a táska mellé; kinyitotta, babrált pár kapcsolóval, majd bekapcsolta Mosoly dokit. Életre keltek a mérőórák, a gépezet felzümmögött.

– Hol vagyok? – kérdezte tőle Barney. – Milyen messze New Yorktól? Ez volt a lényeg. Most vette észre az órát a lakás falán: reggel fél nyolc. Még nincs is annyira késő.

A hordozható Mosoly dokit alkotó szerkezet, amely mikrorelés kapcsolatban állt egy számítógéppel a Barney otthonául szolgáló New York-i, Renown 33-as számú komforttorony alagsorában, azonnal megszólalt:

– Á, Mr. Bayerson!

– Mayerson – helyesbített Barney, reszkető ujjal simítva hátra a haját. – Mire emlékszel az estéből? – Fokozódó fizikai utálattal futtatta végig tekintetét a konyhai tálalóasztalon: félig üres bourbonos, ásványvizes, citromleves, gyomorkeserűs üvegek sorakoztak rajta, mellettük egy tálca jég. – Ki ez a lány?

– Ez a lány az ágyban Miss Rondinella Fugate – felelte Mosoly doki. – De „hívj csak Roninak”, hogy őt idézzem.

Homályosan rémlett, és furcsamód mintha a munkához is lett volna valami köze. – Ide figyelj – mondta a táskának, de akkor a lány a hálószobában mocorogni kezdett. A férfi azonnal kikapcsolta Mosoly dokit, és felállt; elszégyellte magát, hogy csak alsóban van.

– Már fenn? – kérdezte a lány álmosan. Kicsit nyújtózkodott, majd felült vele szemben. Egész csinos, állapította meg magában a férfi, a szeme nagy és kedves. – Mennyi az idő? Feltetted a kávét?

Barney áttrappolt a konyhába, egy nyomással beindította a tűzhelyt; máris melegedett a víz. Közben ajtó csapódott; Roni kiment a fürdőbe. Vízcsobogás. A lány zuhanyzott.

Barney visszament a nappaliba, és újra bekapcsolta Mosoly dokit.

– Mi köze a lánynak a P. P. Babaházak Rt.-hez?

– Miss Fugate a maga új asszisztense. Tegnap érkezett a Kínai Népköztársaságból, ahol a P. P. Babaházak Rt.-nek dolgozott mint az ottani térség divatjós konzultánsa. Azonban Miss Fugate, noha tehetséges, igen tapasztalatlan, és Mr. Bulero úgy vélte, hogy egy kis idő a maga asszisztenseként, mondhatnám, „maga alatt”, ez azonban félreérthető, tekintetbe véve…

– Remek – morogta Barney. Bement a hálóba, megkereste a ruháit (egy kupacban találta a padlón, biztos ő hányta le oda), és gondosan elkezdett felöltözni. Még mindig rettenetesen érezte magát, komoly erőfeszítésébe került, hogy ne adja fel, és adja át magát a heveny rosszullétnek. – Tényleg – mondta Mosoly dokinak, ahogy az ingét gombolva visszament a nappaliba. – Emlékszem a pénteki memóra Miss Fugate-ről. A jóslatai bizonytalanok. Az USA Polgárháborús Képablakkal rosszul választott… Azt hitte, Kínában megőrülnek majd érte. Hát nem hihetetlen? – Felnevetett.

Halk nyikkanással kinyílt a fürdő ajtaja; a résben megpillantotta a törülköző Ronit, rózsaszín volt, és tiszta.

– Szóltál, drágám? – kérdezte a lány.

– Nem – felelte Barney. – Az orvosommal beszéltem.

– Mindenki hibázik – mondta Mosoly doki a nagyvilágba.

– Hogy kerültünk ő meg én…? – Barney a háló felé intett. – Ilyen rövid idő alatt.

– A szerelem kémiája – válaszolta Mosoly doki.

– Ugyan már!

– Nos, mindketten prekogok. Mindketten előre látták, hogy végül erre kerül a sor, hogy előbb-utóbb szexuális kapcsolatra lépnek. Ezért aztán… pár ital után… mindketten úgy döntöttek, minek várni. „Az élet rövid, a művészet…” – A táska elhallgatott, mert Roni Fugate bukkant elő meztelenül a fürdőből, és elhaladt Barney mellett a háló felé. A teste karcsú és egyenes tartású, figyelte meg Barney, igazán első osztályú, a melle pici, hetyke, a bimbók mint két rózsaszín babszem. Inkább mint két rózsaszín gyöngy, helyesbített.

– Már tegnap este is meg akartam kérdezni… – szólalt meg Roni Fugate. – Miért van szükséged pszichiáterre? Ráadásul mindenhová magaddal cipeled, egyszer sem tetted le… És csak akkor kapcsoltad ki… – Felhúzta a szemöldökét, és kérdőn nézett a férfira.

– De legalább akkor kikapcsoltam – érvelt Barney.

– Szerinted szép vagyok? – A lány lábujjhegyre állva hirtelen nyújtózott egy nagyot, majd a férfi megdöbbenésére fürgén tornászni kezdett, ugrándozott és szökdécselt, meztelen melle fel-le ugrált.

– Naná hogy szép – mormolta Barney meghökkenve.

– Ha nem csinálnám – zihálta Roni Fugate – minden reggel ezeket az ENSZ Fegyverszárny gyakorlatokat, egy tonnát nyomnék. Kitöltöd a kávét, drágám?

– Tényleg te vagy az új asszisztensem a P. P. Babaházak Rt.-nél? – kérdezte tőle Barney.

– Hát persze. Azt akarod mondani, hogy nem emlékszel? Bár, gondolom, te is olyan vagy, mint az igazán remek prekogok: olyan jól látod a jövőt, hogy a múltra csak ködösen emlékszel. Pontosan mire emlékszel az elmúlt éjszakából? – A lány abbahagyta a tornát, hogy kicsit lélegzethez jusson.

– Ó, hát azt hiszem, mindenre – felelte a férfi.

– Ide figyelj! Nem tudok más okot, miért hordanád magaddal a pszichiátered, mint hogy megkaptad a sorozási értesítést. Így van?

Rövid szünet után Barney rábólintott. Erre emlékezett. Az ismerős, hosszúkás boríték egy hete érkezett; jövő szerdán kell mennie a pszichikai vizsgálatra az ENSZ-kórházba, Bronxba.

– Segített? Jól… – a lány az aktatáskára bökött – kiborított?

A hordozható Mosoly doki felé fordulva Barney megkérdezte:

– Nos?

Az aktatáska felelt:

– Sajnos maga még mindig túlzottan életképes, Mr. Mayerson, tízfreudnyi stresszt is kibír. Sajnálom. De még van tíz napunk, éppen csak elkezdtük.

Roni Fugate bement a hálóba, és nekiállt felvenni az alsóneműjét.

– Gondolj bele – tűnődött a lány. – Ha besoroznak, Barney, és elküldenek a kolóniákra… Lehet, hogy én kapom meg a munkádat. – Elmosolyodott, kivillantva fenséges, hibátlan fogsorát.

Komor lehetőség volt, és a férfit nem segítette prekog képessége: az eredmény a jövőbeni ok-okozat skálán tökéletes egyensúlyban függött.

– Nem tudod ellátni a munkámat – mondta a lánynak. – Még a kínai munkát sem tudtad ellátni, pedig az viszonylag egyszerű feladat volt, ha a jövőelemek meghatározását vesszük.

De egy nap majd képes lesz rá, ezt minden nehézség nélkül előre látta. A lány fiatal és született tehetség; ahhoz, hogy felnőjön őhozzá (márpedig ő volt a legjobb a szakmában), csak pár évnyi tapasztalatra volt szüksége. Ahogy a helyzetét lassan felfogta, Barney-nak egyből kiment az álom a szeméből. Jó esélye volt, hogy besorozzák, és még ha meg is ússza, Roni Fugate ellophatja a klassz, kívánatos kis állását, azt az állást, amelyhez apránként, tizenhárom év alatt dolgozta fel magát.

Érdekes megoldása a komor helyzetnek, hogy ágyba bújt vele; maga sem tudta, hogyan lyukadt ki ide.

Az aktatáska fölé hajolt, és halkan azt mondta Mosoly dokinak:

– Bárcsak meg tudnád mondani, hogy ilyen kilátástalan helyzetben miért döntöttem úgy, hogy…

– Erre én is felelhetek – szólt át a hálóból Roni Fugate; időközben felvett egy elég szűk, fakózöld kardigánt, és éppen öltözőasztala tükre előtt gombolkozott. – Tegnap éjjel elárultad nekem az ötödik szódás bourbon után. Azt mondtad… – Elhallgatott, a szeme szikrákat hányt. – Nem túl szalonképes. Szóval ezt mondtad: „Ha nem tudsz győzni, csatlakozz.” Csak épp sajnálatos módon nem a „csatlakozz” kifejezést használtad.

– Hm – hümmögött Barney, és kiment a konyhába, hogy töltsön egy csésze kávét. Na, mindegy, nincs messze New Yorktól; ha a lány a P. P. Babaházak Rt. alkalmazottja, akkor ingázótávolságra lakik a munkahelytől. Bejárhatnak együtt. Bájos. Eltöprengett, hogy főnökük, Leo Bulero mit szólna hozzá, ha tudná. Van a társaságnak hivatalos álláspontja arról, ha a kollégák lefekszenek egymással? Szinte minden másról volt… Bár azt nem tudta megmondani, hogyan tud valaki mindenre dogmát találni, miközben állandóan az Antarktiszon üdül vagy német E-terápia klinikákon van.

Egy szép nap majd én is úgy élek, mint Leo Bulero, mondta magában; ahelyett, hogy New Yorkban főnék a nyolcvanfokos hőségben…

Lába alatt remegni kezdett a padló. Az épület hűtőrendszere munkához látott. Megkezdődött a nap.

A konyhaablakon túl, a többi komforttorony mögött alakot öltött a forró, ellenséges nap. Behunyta a szemét. Megint igazi kánikula lesz, az biztos, talán felmegy húsz Wagner-pontig is. Nem kell prekognak lenni, hogy megjósolja ezt.

———

A Marilyn Monroe külvárosában, New Jersey államban lévő, nyomorultul magas helyszámú, 492-es komforttoronyban Richard Hnatt közömbösen darálta magába a reggelijét, közben pedig még nagyobb közönnyel futotta át az előző napi időjárási szindrómák kiértékelését a reggeli homeolapban.

A legutóbbi huszonnégy óra alatt a főgleccser 4,62 Grable-foknyit visszavonult. Délben New Yorkban a hőmérséklet 1,46 Wagnerrel meghaladta az előző napit. Plusz a páratartalom az óceán párolgásának köszönhetően további 16 Selkirkkel nőtt. Szóval melegebb és nedvesebb; a természeti folyamatok csikorognak tovább, de mi felé? Hnatt félretolta a homeolapot, és fogta a postát, ami hajnalban érkezett… A postások már jó ideje nem merészkedtek ki napközben.

Az első, ami a kezébe akadt, a lakás hűtésszámlája volt; a múlt hónapért pontosan tíz és fél dermával tartozik a 492-es komforttoronynak – április óta ez háromnegyed derma emelkedés. Eljön a nap, amikor olyan forróság lesz, mondta magában, hogy semmi nem tudja megakadályozni, hogy elolvadjon az egész hely; eszébe jutott, amikor a nagylemezgyűjteménye összeolvadt egyetlen gombóccá, még ’04 körül, mert az épület hűtéshálózatában pár pillanatnyi üzemszünet állt be. Most vas-oxid magnószalagokat gyűjtött, azok nem olvadnak meg. Az épületben az összes papagájfajta és vénuszi mingmadár ugyanabban a pillanatban fordult fel. A szomszédja teknőse pedig kiszáradt. Persze ez napközben történt, amikor mindenki – legalábbis a férfiak – munkában volt. A feleségek viszont a legalsó föld alatti szinten bújtak össze, és azt hitték (emlékezett, amikor Emily elmesélte neki), hogy a végzetes nap végül elérkezett. Méghozzá nem egy évszázad múlva, hanem igenis most. A Caltech előrejelzése tévedett… De persze nem így volt; csak egy fővezeték szakadt el a New York-i szolgáltatónál. Egykettőre megjelentek a robotmunkások, és megjavították.

A felesége kék munkaruhában üldögélt a nappaliban, és nagy gonddal egy még ki nem égetett kerámiát festett zománccal; nyelvét kidugta, szeme izzott… Az ecset finoman mozgott, a férfi már most látta, hogy ez is egy jobb darab lesz. A munkálkodó Emilyről eszébe jutott az előtte álló feladat, amiért nem igazán lelkesedett.

– Talán nem kéne egyből lerohannunk – mondta kedvetlenül.

Emily válasza közben sem vette le szemét a kerámiáról:

– Még sosem volt jobb készletünk ennél.

– Mi van, ha nemet mond?

– Csináljuk tovább. Miért, mit gondoltál, feladjuk, csak mert az egykori férjem nem látja – vagy nem akarja előre látni –, hogy az új darabok majd milyen sikeresek lesznek a piacon?

– Te ismered, nem én – mondta erre Richard Hnatt. – Nem bosszúálló, ugye? Nem neheztel ránk? – Különben is, miért neheztelne Emily előző férje? Senki nem ártott neki; éppen ellenkezőleg, legalábbis így vette ki abból, amit Emily mesélt.

Furcsa volt, hogy állandóan Barney Mayersonról hall, és közben még sosem találkozott vele, sosem lépett vele közvetlen kapcsolatba. Ma ez véget ér, kilencre be van jelentve Mayersonhoz a P. P. Babaházak Rt.-nél. Persze Mayerson kezében lesz a döntés; lehet, hogy egyetlen pillantást vet a kerámiákra, és kapásból nemet mond. Nem, mondja majd, a P. P. Babaházak Rt.-t ez egyáltalán nem érdekli. Higgyen a prekog képességemnek, a divatjós marketinges tehetségemnek és tapasztalatomnak. És Richard Hnatt távozik majd hóna alatt a kerámiákkal, kilátástalannak érezve a helyzetét.

Kinézett az ablakon, és undorral látta, hogy máris olyan forróság van, amit az ember nem bír ki; a gyalogsávok hirtelen teljesen kiürültek, ahogy mindenki menedékbe vonult. Fél kilenc, indulnia kell. Kiment az előszobába a trópusi sisakért és a kötelező hűtőegységért; a törvény értelmében alkonyatig minden ingázónak a hátára kötve kellett hordania.

– Hát akkor szervusz – mondta a feleségének az ajtóból.

– Sok szerencsét! – Emily még jobban belemerült a festésbe, és a férfi előtt hirtelen világossá vált, hogy ez azt mutatja, mennyire feszült az asszony; egy pillanatra se meri abbahagyni. Hnatt kinyitotta az ajtót, és kilépett a folyosóra; háta mögül érezte a hordozható hűtő hűvös fuvallatát. – Hé! – hallotta Emilyt, amikor már csukta be az ajtót; az asszony felemelte a fejét, és hosszú, barna haját hátrafésülte a szeme elől. – Hívj fel a vidfonon, amint kint vagy Barney irodájából, amint tudsz valami biztosat, bármi lesz is.

– Oké – felelte a férfi, és becsukta az ajtót maga mögött.

Leérve az épület bankjába kivette a letéti dobozukat, és átvitte egy fülkébe, majd ott kiemelte belőle a kerámiakészletet, amelyet Mayersonnak szántak.

Nemsokára úton volt a hőzárt, épületközti ingajárattal New York City belvárosába, a P. P. Babaházak Rt. székháza, a hatalmas, fakó, szintetikusbeton épület felé, ahonnan Pisze Pat és az ő miniatűr világának összes tartozéka eredetileg származott. A baba, gondolta, ami akkor hódította meg az emberiséget, amikor az emberiség meghódította a Szol-rendszer bolygóit. Pisze Pat, a telepesek vágyálma. Milyen jól jellemzi ez a kolóniák életét… Többet nem is kell tudni azokról a szerencsétlenekről, akiket a szelektív katonai szolgálatról szóló ENSZ-törvények alapján kiebrudaltak a Földről, hogy új, idegen életet kezdjenek a Marson, Vénuszon, Ganümédészen, vagy ahová az ENSZ-bürokratáknak éppen kedvük szottyant telepíteni őket.

És még mi hisszük, hogy rossz itt, mondta magában.

Ekkor a vele szemben ülő alak, egy középkorú férfi szürke trópusi kalapban, ujjatlan ingben és az üzletemberek közt divatos, élénkvörös rövidnadrágban megjegyezte:

– Forró nap lesz.

– Valóban.

– Mit cipel abban a nagy dobozban? Piknikkosár marsi telepeseknek?

– Kerámia – felelte Hnatt.

– Lefogadom, elég, ha délben kidugja a napra, és már ki is égett. – Az üzletember kuncogott, majd fogta a homeolapját, és megnézte a címoldalt. – „Egy Szol-rendszeren kívüli hajó kényszerleszállása a Plútón – olvasta. – Csapatokat küldtek a felkutatására.” Gondolja, hogy ez is valami izé? Ki nem állhatom a más csillagrendszerekből való izéket.

– Valószínűleg csak a mi egyik hajónk – vélte Hnatt.

– Látott már proxi izét?

– Csak képen.

– Szörnyű – mondta az üzletember. – Ha megtalálják a lezuhant hajót a Plútón, és olyasmi lesz, remélem, lézerrel felperzselik; végül is törvény tiltja, hogy belépjenek a naprendszerünkbe.

– Ahogy mondja.

– Megnézhetem a kerámiáit? Én nyakkendőkben utazom. A Werner-szimulált, kézi készítésű, élő nyakkendő, titáni színekben… Ilyen van rajtam is, látja? A színeket valójában primitív életformák adják, amiket importálunk, aztán itt a Terrán tovább tenyésztünk. Hogy hogyan szaporítjuk őket, az szakmai titok, tudja, mint a Coca-Cola receptje.

– Ugyanezért nem mutathatom meg én sem ezeket a kerámiákat, bármennyire szeretném – felelte Hnatt. – Vadonatújak. Most mutatom meg őket egy divatjós prekognak a P. P. Babaházak Rt.-nél; ha kell neki miniatürizált változatban a Pisze Pat modellekbe, akkor nyertünk: csak ki kell lőni az infót a P. P. lemezlovasnak – hogy is hívják? –, aki a Mars körül kering. És így tovább.

– A Werner kézi készítésű nyakkendő a Pisze Pat modell része – közölte vele a férfi. – A barátjának, Waltnak egy egész szekrénnyel van belőle. – Valósággal sugárzott az arca. – Amikor a P. P. Babaházak Rt. úgy döntött, hogy miniatürizálja a nyakkendőinket…

– Barney Mayersonnal beszélt?

– Nem én beszéltem, a területi értékesítési menedzserünk. Azt mondják, Mayerson nehéz eset. Ösztönösen dönt, és ha már döntött, az végleges.

– Sosem téved? Sose utasít vissza valamit, ami aztán divatos lesz?

– Dehogynem. Lehet, hogy prekog, de attól még ember. Elmondok valamit, ami segíthet. Rettentően gyanakvó a nőkkel szemben. A házassága pár éve ment tönkre, és még nem tette túl magát rajta. Tudja, a felesége kétszer is terhes lett, és a komforttorony igazgatótanácsa – azt hiszem, a 33-as torony volt –, összeült és kitiltották őket, mert megszegték az épület szabályzatát. Tudja, milyen a 33-as; tudja, milyen nehéz bejutni az ennyire jó minősítésű épületekbe. Szóval ahelyett, hogy feladta volna a lakását, inkább elvált a feleségétől, és elküldte az asszonyt a gyerekkel együtt. Aztán később rájött, hogy hibát követett el, és megkeseredett ember lett; természetesen saját magát okolta. Pedig ez érthető hiba; az isten szerelmére, hát mit nem adnánk, maga meg én, hogy bejussunk egy lakásba a 33-ban vagy a 34-ben? Mayerson nem nősült újra; lehet, hogy újkeresztény. Na, mindegy, szóval ha megy eladni neki a kerámiákat, legyen nagyon óvatos a női szempontokkal; ne mondja, hogy „ez tetszeni fog a hölgyeknek”, meg semmi ilyesmit. A legtöbb kiskereskedelmi árut…

– Köszönöm a tippet – mondta Hnatt, és felállt; fogta a kerámiával teli táskát, és végigment a sorok között a kijárathoz. Sóhajtott. Kemény dolog, talán egyenesen reménytelen; nem győzheti le a körülményeket, amelyek jó előre meghatározták kapcsolatát Emilyvel és az edényeivel. Hiába, ez van…

Szerencsére elcsípett egy taxit, s ahogy araszolt vele a belvárosi forgalomban, elolvasta a saját reggeli homeolapját, főleg a vezércikket az űrhajóról, amely állítólag a Proximáról tért vissza, és becsapódott a Plútó jégmezőibe… Micsoda eufemizmus! Máris kikövetkeztették, hogy a közismert bolygóközi iparosról, Palmer Eldritchről lehet szó, aki mintegy tíz éve ment el a Proxima-rendszerbe a humanoidfélék tanácsának meghívására. Arra kérték, hogy modernizálja az öngyáraikat a földi modell szerint. Aztán semmi hír nem érkezett Eldritchről. Mind ez idáig.

Valószínűleg jobb lenne az egész Terrának, ha nem Palmer Eldritch tért volna vissza, töprengett. Eldritch túlságosan vad és meghökkentő egyéniség volt; csodákat vitt véghez a telepesbolygókon az öngyárak beindításával, csak… mint mindig, túl messzire ment, túlságosan nagyot markolt. Fogyasztási termékek halmozódtak fel valószínűtlen helyeken, ott, ahol nem is voltak telepesek, akik hasznát vették volna; aztán szép lassan, elkerülhetetlenül szeméthegyekké változtatta őket az időjárás. A hóviharok. Már ha van, aki elhiszi, hogy ilyesmi még létezhet… Mert vannak olyan helyek, ahol tényleg annyira hideg van. Sőt túlságosan hideg.

– A végcélja, uram – közölte vele az önvezérlő taxi, és megállt egy nagy, de jobbára a felszín alatt húzódó épület előtt. A P. P. Babaházak Rt. székháza. Az alkalmazottak szép nyugodtan özönlöttek be a sok termálvédett rámpán.

Kifizette a taxit, kiugrott, és mindkét kezével szorítva a táskát, sietősen átvágott a rövid, nyílt térségen egy rámpáig; rövid ideig megérintette a csupasz napfény, és úgy érezte – képzelte –, hogy sistereg a bőre. Megsülök, mint egy teknős, elpárolog belőlem az összes életnedv, gondolta, amikor már biztonságban volt a rámpán.

Hamarosan a felszín alatt volt, s egy recepciósnő bevezette Mayerson irodájába. A hűs, félig elsötétített helyiség arra csábította, hogy lazítson, de ő nem tette. Még szorosabban markolta a táskát, izmai megfeszültek, és noha nem volt újkeresztény, elmormogott egy kurta imát.

– Mr. Mayerson – mondta a recepciósnő, aki magasabb volt Hnattnál, és nyitott mellényű ruhájában és rezort stílusú magas sarkújában igen megkapó látványt nyújtott; nem Hnatthoz beszélt, hanem az íróasztalnál ülő férfihoz. – Ez Mr. Hnatt – közölte Mayersonnal. – Ő Mr. Mayerson, Mr. Hnatt. – Mayerson mögött egy teljesen fehér hajú lány állt, fakózöld mellényben. A haja túl hosszú volt, a mellénye túl szűk. – Ő Miss Fugate, Mr. Hnatt. Mr. Mayerson asszisztense. Miss Fugate, ez Mr. Richard Hnatt.

Barney Mayerson tovább tanulmányozta az előtte heverő iratot, mintha észre sem vette volna, hogy valaki belépett, Richard Hnatt pedig csendben várt, vegyes érzelmekkel; düh fészkelte be magát a légcsövébe és a mellkasába, a szokásos stressz, és persze a növekvő kíváncsiság. Szóval ez Emily előző férje, akit, már ha a nyakkendő-kereskedőnek hinni lehet, még mindig emészt a gyászos, keserű önsajnálat, amiért töröltette a házasságát. Mayerson elég megtermett férfi volt, a harmincas évei végén, szokatlanul – és nem különösebben divatos – hosszú és hullámos hajjal. Unottnak tűnt, de ellenségesség nem látszott rajta. Bár lehet, hogy csak még nem…

– Lássuk az edényeket – szólalt meg váratlanul.

Richard Hnatt letette a táskát az asztalra, kinyitotta, egyenként kivette a kerámiákat, elrendezte őket, majd hátralépett.

Barney Mayerson rövid szünet után csak annyit mondott:

– Nem.

– Nem? – kérdezte Hnatt. – Mit nem?

– Nem válnak be – felelte Mayerson. Felvette az iratot, és folytatta az olvasást.

Hnatt nem akart hinni a fülének.

– Úgy érti, hogy már el is döntötte? Csak így?

– Pontosan így – helyeselt Mayerson. Nem érdekelték tovább a kerámiák; számára Hnatt már össze is pakolt, és ott se volt.

– Elnézést, Mr. Mayerson – szólalt meg Miss Fugate.

Barney Mayerson a nőre nézett.

– Igen?

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, Mr. Mayerson – mondta Miss Fugate, azzal odament a kerámiatálakhoz, a kezébe vett egyet, mérlegelte a súlyát, megdörgölte a festést –, de nekem határozottan más a benyomásom. Úgy érzem, ezek a kerámiák beválnak.

Hnatt egyikről a másikra nézett.

– Adja ide azt! – mutatott Mayerson egy sötétszürke vázára, és Hnatt azonnal odanyújtotta neki. Mayerson fogta egy darabig. – Nem – mondta végül. Most már ráncolta a homlokát. – Még mindig nem érzem a sugallatot, hogy ez befut. Véleményem szerint téved, Miss Fugate. – Letette a vázát, és Richard Hnatthoz fordult. – Mindazonáltal tekintettel a köztem és Miss Fugate közti véleménykülönbségre… – Elgondolkodva megvakarta az orrát. – Hagyja itt az anyagot pár napra, még foglalkozom vele. – Nyilvánvaló volt, hogy nem fog.

Miss Fugate felvett egy apró, furcsa alakú darabot, és szinte gyengéden dajkálta a mellén. – Ez főként. Igen erős kisugárzást érzek belőle. Ez lesz a legsikeresebb.

Barney Mayerson halkan annyit mondott:

– Elment az eszed, Roni. – Immár valóban dühösnek látszott; az arca vad és sötét volt. – Ha meghoztam a végső döntést, felhívom – mondta Richard Hnattnak. – Nem látok rá okot, miért gondolnám meg magam, úgyhogy ne legyen túl optimista. Sőt, ne is hagyjon itt semmit. – És kemény, nyers pillantást vetett Miss Fugate-re.

2

Aznap délelőtt tízkor az irodájában Leo Bulero, a P. P. Babaházak Rt. igazgatótanácsának elnöke vidfonhívást kapott – amire már várt is – a Három Bolygó Bűnüldözői Szerv elnevezésű magánrendőrségtől. A hívás percekkel azután érkezett, hogy tudomást szerzett a Proxról visszatérő csillagközi hajóról, amely kényszerleszállást végzett a Plútón.

Lustán hallgatta, mert a hír jelentősége ellenére máson járt az esze.

Őrület, hogy annak ellenére, hogy a P. P. Babaházak Rt. évente irdatlan összeget fizet az ENSZ-nek az immunitásért, az ENSZ Drogkontroll Hivatalának egyik hadihajója a Mars északi pólusának közelében lefoglalt egy egész hajórakományt, majdnem egymillió derma étékű Dra-Zsét, amely a jól őrzött vénuszi ültetvényekről érkezett. A kenőpénz nyilván nem ért el a megfelelő emberekig az ENSZ bonyolult hierarchiájában.

De most már nem tehet semmit. Az ENSZ egy ablaktalan betontömb, amibe nem láthat bele.

Gond nélkül el tudta képzelni a Drogkontroll Hivatal szándékait. Azt akarják, hogy a P. P. Babaházak Rt. nevében indítson pert a rakomány visszaszerzésére. Merthogy ezzel elismerné, hogy a Dra-Zsé néven ismert illegális drogot, amelyet oly sok telepes rág, a P. P. Babaházak Rt. egy titkos leányvállalata termeszti, dolgozza fel és terjeszti. Úgyhogy bármilyen értékes is a rakomány, jobb veszni hagyni, mint visszakérni.

– A homeolapok helyesen találgattak – mondta éppen Felix Blau, a magánrendőrség főnöke a vidernyőn. – Palmer Eldritch az, és a jelek szerint él, bár csúnyán megsérült. Úgy tudjuk, az ENSZ egyik hajója hozza vissza egy támaszponti kórházba, aminek a helyét persze nem árulták el.

– Hm – biccentett Leo Bulero.

– Viszont azzal kapcsolatban, hogy mit talált Eldritch a Prox-rendszerben…

– Azt sosem tudjuk meg – vágott közbe Leo. – Eldritch nem árulja el, és kész.

– Egy érdekes tény azért kiszivárgott – mondta Blau. – A hajója fedélzetén Eldritch egy olyan zuzmót tenyésztett, ami igencsak hasonlít ahhoz a Titánról származó zuzmóhoz, amiből a Dra-Zsé készül. Gondoltam, érdemes… – Blau tapintatosan elhallgatott.

– Van rá mód, hogy elpusztítsuk ezeket a tenyészeteket? – kérdezte Leo ösztönös sugallatra.

– Sajnos Eldritch emberei már odaértek a hajó maradványához. Kétségtelenül ellenállnának minden ilyesfajta próbálkozásnak. – Blau együttérző arcot vágott. – Persze azért megpróbálhatunk, na, nem erőszakkal, inkább pénzzel nyitni utat.

– Próbáljunk – mondta Leo, noha egyetértett azzal, hogy ez biztosan csak időpocsékolás. – Van egy törvény, egy ENSZ-rendelet, ami tiltja életformák importálását más rendszerekből, nem?

Kétségtelenül jól jönne, ha az ENSZ hadseregét rá lehetne venni, hogy bombázzák szét Palmer Eldritch hajójának roncsait. Jegyzetfüzetére emlékeztetőül lefirkantotta: „ügyvédeket felhívni, panasz az ENSZ-nél idegen zuzmó importja ellen”.

– Majd beszélünk – mondta Blaunak, és bontotta a vonalat. Talán közvetlenül teszek panaszt, ötlött fel benne. Megnyomott egy gombot az interkomon, és azt mondta a titkárnőjének:

– Hívja fel az ENSZ székházát New Yorkban! Kérje személyesen Hepburn-Gilbert főtitkárt.

Pillanatokon belül létrejött a kapcsolat a ravasz indiai politikussal, akit az előző évben választottak meg főtitkárnak.

– Á, Mr. Bulero! – mosolygott félénken Hepburn-Gilbert. – Tiltakozni szeretne a hajórakomány Dra-Zsé lefoglalása miatt, amely…

– Nincs tudomásom semmiféle Dra-Zsé-rakományról – mondta Leo. – Teljesen másról van szó. Felfogták maguk, hogy miben mesterkedik Palmer Eldritch? Egy idegen eredetű zuzmót hozott be a rendszerünkbe. Ez elindíthat egy olyan járványt, mint amilyen a ’98-as volt.

– Felfogtuk. Azonban Eldritch emberei azt állítják, hogy ez egy Szol-rendszerből származó zuzmó, amit Mr. Eldritch vitt magával a Proxra, és most csak visszahozta… Állításuk szerint ez szolgált proteinforrásként számára. – Az indiai fogai megcsillantak fensőbbséges mosolyában; mulattatta az ócska ürügy.

– És maguk ezt elhiszik?

– Természetesen nem. – Hepburn-Gilbert mosolya kiszélesedett. – Miért érdekli magát ez az ügy, Mr. Bulero? Talán különleges szálak fűzik a zuzmókhoz?

– A Szol-rendszer közérdeket szem előtt tartó polgára vagyok. És követelem, hogy tegyenek lépéseket.

– Hogyne tennénk – felelte Hepburn-Gilbert. – Érdeklődtünk, és rábíztuk ezt a feladatot Mr. Larkra, akit maga is ismer. Látja, hogy teszünk lépéseket?

A beszélgetés zsákutcába jutott, és Bulero végül dühöngve letette. Haragudott a politikusokra; ha róla van szó, határozott lépéseket tesznek, bezzeg Palmer Eldritchcsel kapcsolatban… „Á, Mr. Bulero!” – utánozta a férfit. – „Meg kell értenie, hogy az egészen más kérdés!”

Ismerte Larkot, hogyne. Ned Lark volt az ENSZ droghivatalának vezetője, ő volt a felelős az ő lefoglalt hajórakományáért is. Ravasz húzás volt az ENSZ-főtitkár részéről, hogy éppen Larkot vonta be ebbe az Eldritch-vitába. Az ENSZ ezzel adok-kapok helyzetet remélt előidézni: addig húzzák az időt, és nem tesznek semmit Palmer Eldritch ellen, amíg Bulero le nem csökkenti a Dra-Zsé-rakományok számát; érezte, hogy erről van szó, de persze bizonyítani nem tudta. Hiszen Hepburn-Gilbert, ez a sötét bőrű, alattomos, alulfejlett politikus nem ezt mondta.

Ezzel találja szembe magát az ember, ha az ENSZ-hez fordul, tűnődött. Afroázsiai politikusokkal. Valóságos dágvány. Külföldiekből áll, külföldiek vezetik. Az üres vidernyőre meredt.

Mialatt töprengett, mit is tegyen, a titkárnője, Miss Gleason szólt be hozzá az interkomon:

Mr. Mayerson van itt, Mr. Bulero, szeretne önnel beszélni pár percet.

– Küldje be! – Örült a haladéknak.

A következő pillanatban a holnapi divat szakértője lépett be komor arccal. Barney szó nélkül helyet foglalt Leóval szemben.

– Mi bántja, Barney? – kérdezte tőle Leo gúnyosan. – Mondja csak, ezért vagyok itt. Hogy sírhasson a vállamon. Regélje el, miről van szó, én majd fogom a kezét.

– Az asszisztensem. Miss Fugate.

– Igen, igen. Hallom, lefeküdt vele.

– Nem ez a baj.

– Nem hát – vágta rá Leo. – Ez csak mellékes apróság.

– Úgy értem, Miss Fugate viselkedésének egy másik vetülete miatt vagyok itt. Nem sokkal ezelőtt komolyan összevitatkoztunk. Egy ügynök…

– Maga visszautasított valamit, ő pedig nem értett egyet – szólt közbe Leo.

– Igen.

– Maguk prekogok. – Érdekes, gondolta, talán mégis léteznek alternatív jövők. – Szóval azt kéri tőlem, parancsoljam meg neki, hogy a jövőben támogassa magát?

– Az asszisztensem – mondta Barney. – Azt kellene csinálnia, amit mondok.

– Nos, az hogy lefeküdt magával, elég jó kezdet ebben az irányban, nem? – heherészett Leo. – Mindenesetre támogatnia kell magát, amíg az ügynök jelen van, és ha aggályai merülnek fel, azt később, négyszemközt kell közölnie.

Barney még jobban elkomorodott.

– Ez nekem nem elég.

Leo éles hangon válaszolt:

– Tudja, az E-terápia miatt hatalmas a homloklebenyem; gyakorlatilag annyira fejlett vagyok, hogy magam is prekog lettem. Kerámiaügynök volt?

Barney nagy nehezen biccentett.

– A volt felesége munkái – mondta Leo. Szépen mentek az asszony kerámiái; látott hirdetéseket a homeolapokban, amiket az egyik igen exkluzív művészeti üzlet adott fel, méghozzá itt, a Keleti Parton és San Franciscóban. – Sikerük lesz, Barney? – Figyelmesen nézte a prekogját. – Miss Fugate-nek igaza volt?

– Sose lesz sikerük, isten az atyám. – Barney hangja azonban tompán csengett. Ezt nem így kellene mondani, vélte Leo; hiányzik belőle a meggyőződés. – Én ezt látom – tette hozzá makacsul Barney.

– Oké – bólintott Leo. – Elfogadom, amit mond. De ha a kerámiák bejönnek, és nekünk nem lesznek minik a telepesek modelljeihez – tűnődött el –, akkor előfordulhat, hogy az ágypartnere a székét is elfoglalja.

Barney felállt.

– Akkor utasítja Miss Fugate-et, hogy viselkedjen a pozíciójához illően? – Elvörösödött. – Mondom másképp – morogta, ahogy Leóból kitört a röhögés.

– Oké, Barney, kicsit rápirítok. Fiatal még, túléli. Maga meg öregszik; meg kell őriznie a méltóságát, senki sem vitatkozhat a döntéseivel. – Ő is felállt, odament Barney-hoz, és megveregette a hátát. – De hallgasson rám! Ne eméssze magát. Felejtse már el az exfeleségét. Oké?

– Elfelejtettem.

– Mindig jön új nő – vigasztalta Leo, és Scotty Sinclair jutott az eszébe, a soros partnere; a törékeny, de nagydarab, szőke Scotty éppen most az ő műholdvillájában, a Micimackó Pagonyban, ötszáz mérföldes földtávolban várja, hogy ő befejezze a heti munkát. – Mindig jönnek újak és újak, nem úgy, mint a régi postabélyegek vagy a szarvasgomba héja, amit pénznek használunk. – Ekkor az jutott eszébe, hogy elsimíthatja a dolgot, ha Barney rendelkezésére bocsátja az egyik elbocsátott (de még használható) korábbi partnerét. – Megmondom, mi legyen – kezdte, de Barney egy heves karmozdulattal belé fojtotta a szót. – Nem? – kérdezte Leo.

– Nem. Különben is nagyon közel kerültünk egymáshoz Roni Fugate-tel. És egyszerre egy nő elég kell hogy legyen minden normális férfinak. – Barney komoran méregette főnökét.

– Egyetértek. Atyavilág, hiszen én is csak egyszerre eggyel vagyok. Miért, talán azt hiszi, hogy háremem van a Micimackó Pagonyban? – kérdezte hevesen.

– Hát, amikor utoljára fent jártam – mondta neki Barney –, ami még a januári születésnapi partin volt…

– Ó, igen. A partik. Az más, a partik nem számítanak. – Kikísérte Barney-t az iroda ajtajához. – Tudja, Mayerson, hallottam magáról egy pletykát, ami csöppet sem tetszett. Valaki látta, hogy egy olyan aktatáskás pszichiáter-komputert hurcol magával mindenhová… sorozási értesítést kapott?

Csend. Végül Barney bólintott.

– És nekünk semmit nem szólt? – kérdezte Leo. – Mikor akarta tudatni velünk? Amikor felszáll a Marsra tartó hajóra?

– Meg fogom úszni.

– Hát persze. Mindenki megússza, így tudott az ENSZ benépesíteni négy bolygót, hat holdat…

– A pszichikai vizsgálaton meg fogok bukni – mondta Barney. – Prekog megérzés. Nem bírok ki annyi Freud-stresszt, ami elég nekik… Nézzen rám! – Kinyújtotta a kezét; jól láthatóan reszketett. – Nézze meg, hogyan reagáltam Miss Fugate ártatlan megjegyzésére. Nézze meg, hogyan reagáltam Richard Hnattra, aki Emily kerámiáit behozta. Nézze meg…

– Jól van – intette le Leo, noha korántsem nyugodott meg. A sorozási értesítők általában csak kilencven napot hagynak a behívás előtt. Ennyi idő alatt Miss Fugate aligha tud felkészülni arra, hogy átvegye Barney helyét. Na persze Párizsból át tudja helyezni Mac Ronstont… csakhogy Ronston még tizenöt év után sem nőtt fel Mayersonhoz; a tapasztalata megvolt, viszont a tehetséget nem lehet begyakorolni: azt csak Isten adhatja.

Az ENSZ tényleg rám szállt, gondolta Leo. Azon töprengett, hogy Barney behívása éppen most csupán véletlen, vagy a gyenge pontjainak kihasználása. Mert ha erről van szó, akkor telitalálat, hiszen nem tudok nyomást gyakorolni az ENSZ-re, hogy felmentessem, tűnődött bosszúsan. És mindez csak azért, mert én látom el a telepeseket Dra-Zséval. De hát valakinek meg kell tenni; nem tudnak meglenni nélküle. Különben mire mennének a Pisze Pat modellekkel?

Ráadásul ez az egyik legjövedelmezőbb kereskedelmi ágazat a Szol-rendszerben. Sok-sok derma cserél gazdát.

És persze ezzel az ENSZ is tisztában van.

———

New York-i idő szerint fél egykor Bulero egy lánnyal ebédelt, aki újonnan csatlakozott a titkárnői karhoz. A Bíbor Róka egy privát bokszában ült, vele szemben Pia Jurgens, aki precízen evett, apró, szép vonalú álla szabályosan dolgozott. Vörös hajú volt, Leo pedig szerette a vörös hajúakat – úgy vélte, hogy vagy égbekiáltóan rondák, vagy szinte természetfölöttien vonzóak. Miss Jurgens az utóbbiak közé tartozott. Bárcsak találna valami ürügyet, hogy a Micimackó Pagonyba küldethesse a lányt… már persze feltéve, hogy Scotty nem ellenezné. Ami pillanatnyilag nem látszott valószínűnek; Scotty akaratos volt, ami egy nőnél mindig veszélyes.

Milyen kár, hogy nem passzolhatom le Scottyt Barney Mayersonnak, gondolta. Egyszerre két probléma is megoldódna; Barney pszichikailag stabilizálódna, én pedig megszabadulnék…

Baromság! Barney-nak muszáj instabilnak lennie, különben már a Marson is érezheti magát; ezért bérelte ki azt a beszélő aktatáskát. Nem értek én ebből a modern világból semmit, gondolta. Még mindig a huszadik században élek, amikor a pszichoanalízis azért volt, hogy az ember kevésbé legyen stresszes.

– Maga mindig ilyen hallgatag, Mr. Bulero? – kérdezte Miss Jurgens.

– Dehogy. – Magában meg azt gondolta: Vajon bele tudok piszkálni Barney jellemébe? Segíteni neki, hogy… hogyan is mondják… kevésbé legyen életképes?

Csakhogy ez nem olyan könnyű, mint amilyennek hangzik; ezt ösztönösen érezte megnövelt homloklebenyében. Egy egészséges embert nem lehet parancsra megbetegíteni.

Vagy mégis?

Elnézést kért, keresett egy robotpincért, és egy vidfont kért az asztalához.

Pár pillanat múlva Miss Gleasonnal beszélt az irodából.

– Figyeljen, amint visszaérek, látni akarom Rondinella Fugate-et Mr. Mayerson csapatából. És Mr. Mayerson ne tudjon róla. Értette?

– Igen, uram – felelte Miss Gleason, és felírta.

– Hallottam – mondta Pia Jurgens, amikor letette. – Tudja, elmondhatnám Mr. Mayersonnak, szinte naponta látom a…

Leo felnevetett. Mulattatta a gondolat, hogy Pia Jurgens eldobja egy jövőbeni édes kettes lehetőségét.

– Hallgasson rám, és ne izgassa magát – mondta neki, megpaskolva a kezét –, ez kívül esik az emberi természet spektrumán. Fejezze be a ganümédészi vapbékakrokettet, és menjen vissza az irodájába.

– Úgy értettem – felelte Miss Jurgens mereven –, furcsa, hogy ennyire nyíltan viselkedik olyasvalaki előtt, akit nem is ismer.

A nő őt nézte, és amúgy is méretes, ingerlő keble még inkább megemelkedett; dagasztotta a felháborodás.

– A válasz nyilván abban rejlik, hogy jobban meg kell ismernem magát – mondta Leo mohón. – Rágott már Dra-Zsét? – tette fel a költői kérdést. – Próbálja ki! Annak ellenére, hogy szokásformáló, igazi élmény. – Ő persze mindig tartott magánál AA osztályút a Micimackó Pagonyban; amikor vendégek jöttek, gyakran színt kölcsönzött annak, ami amúgy unalmas lett volna. – Azért kérdezem, mert olyan nőnek nézem, akinek aktív a képzelete, a Dra-Zsé hatása pedig az elme kreativitásától függ.

– Szívesen kipróbálnám – felelte erre Miss Jurgens. Körülnézett, majd közelebb hajolt, és fojtott hangon mondta: – De illegális.

– Valóban? – kerekedett el Leo szeme.

– Maga is tudja. – A nő bosszúsnak látszott.

– Nézze, én tudok szerezni – mondta Leo. Persze majd együtt rágják el; ilyenkor a használók elméje összeolvad, fuzionál, új egységet alkot, legalábbis ezt az érzetet nyújtja. Párszor együtt rágnak Dra-Zsét, és mindent tudni fog Pia Jurgensről, amit lehet; volt valami a nőben – a nyilvánvaló fizikai, anatómiai sugárzáson túl –, ami lenyűgözte; elepedt, hogy közelebb kerüljön hozzá. – Modell nélkül csináljuk.

Ironikus, de éppen ő, a Pisze Pat mikrovilág megteremtője és gyártója szívesebben vette be a Dra-Zsét vákuumban; mit nyerne egy terrai modellből, amikor az amúgy is annak a miniatűr változata, amit minden terrai városban megtalál? Megint más a telepeseknek egy kietlen holdon a süvöltő szélben, ahogy összebújnak egy bunker mélyén a fagyott metánkristályok meg ilyesmik ellen; nekik a Pisze Pat és a modell ajtót jelent vissza a világba, amelybe születtek. Viszont ő, Leo Bulero rohadtul belefáradt a világba, amibe született, és amiben még mindig élt. És még a Micimackó Pagony az összes érdekes és kevésbé érdekes mókáival sem töltötte be az űrt. De azért…