Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I.

II.

III.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ivan Szergejevics Turgenyev

PASZINKOV JAKOV

fordította
Ambrozovics Dezső

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-748-2 EPUB
ISBN 978-963-559-749-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Яков Пасынков

első kiadás: 1855

a borító Caspar David Friedrch (1774 – 1840) Sodródó felhők
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Péterváron történt, télen, a nagyböjt első napján. Meghívott ebédre egy volt iskolatársam, aki fiatal korában valóságos szűzlány hírében állott, később azonban éppenséggel nem bizonyult valami nagyon szemérmetesnek. Azóta meghalt, mint iskolatársaim legnagyobb része. Kívülem még megígérték, hogy eljönnek az ebédre: Aszanov Alekszandrovics Konstantin és egy akkori irodalmi híresség. Ez az irodalmi híresség jó ideig váratott magára, végre megírta, hogy nem jön és helyette megjelent egy kis szőke úr, egyike azoknak az örökös hívatlan vendégeknek, akikben Pétervár annyira bővelkedik.

Az ebéd sokáig tartott; a házigazda nem kímélte a bort, úgyhogy a fejünk bizony kissé megkótyagosodott. Mindaz, amit csak a lelkünk fenekén rejtegettünk - s vajon kinek nincs ilyen titka? - napfényre került. A házigazdánk arcáról egyszerre eltűnt az a szégyenlős és tartózkodó kifejezés; a szemei kihívóan fölcsillantak és visszataszító mosoly torzította el az ajkait; a szőke úr buta vinnyogással utálatosan kacagott; de legjobban meglepett Aszanov. Ez az ember mindig feltűnt nagy illemtudásával, most pedig egyszerre elkezdett a fejéhez kapkodni, negédeskedni, szerelmi viszonyaival kérkedni, és szüntelenül valami nagybácsiját emlegette, aki nagyon tekintélyes ember volt... Valóságosan rá nem ismertem; leplezetlenül packázott velünk és szinte leszólta a társaságunkat. Aszanov magaviselete felbosszantott.

- Hallja-e, - mondottam neki - ha mi olyan hitványak vagyunk az ön szemében, akkor menjen el ahhoz a sokat emlegetett nagybácsijához. De tán nem is bocsátja önt maga elé?

Aszanov semmit sem felelt s tovább kapkodott a fejéhez.

- És miféle emberek ezek! - szólalt meg ismét, - egyetlen tisztességes társaságban nem fordulnak meg, egyetlen tisztességes asszonyt nem ismernek, nekem pedig (kiáltott föl, hirtelen előszedte az oldalzsebéből a bugyellárisát és rácsapott a kezével) egész csomó levelem van egy olyan leánytól, akinek nincsen párja az egész világon!

A házigazda és a szőke úr figyelmét elkerülték Aszanovnak ezek a szavai; ők mind a ketten a kabátjuk gombjánál fogva tartották egymást és meséltek egymásnak, de én hegyeztem a füleimet.

- Tisztelt unokaöccse egy kiváló embernek, ön már megint adja a bankot! - mondottam, odalépve Aszanovhoz - nincsenek önnek semmiféle levelei!

- Azt hiszi? - felelt, úgy félvállról nézve le rám, - hát ez mi? - kinyitotta a bugyellárisát és odamutatott vagy tíz, az ő nevére címzett levelet...

»Ismerős írás!« gondoltam magamban...

Érzem, hogy a szégyen pírja futja el arcomat... önérzetemet nagyon sérti a dolog... Ugyan ki ismeri be szívesen valami csúnya cselekedetét?... De nem tehetek róla: mikor belekezdtem az elbeszélésbe, már tudtam, hogy fülig el kell pirulnom. Így hát minden erőmet összeszedve be kell vallanom, hogy...

A dolog így áll: felhasználva Aszanov kapatosságát, aki ott felejtette a leveleit a pezsgővel áztatott abroszon (az én fejem is meglehetősen nehéz volt), gyorsan átfutottam az egyik levelet...

Összeszorult a szívem... Oh, jaj! Magam is szerelmes voltam abba a leányba, aki Aszanovnak a leveleket írta, s most már semmi kétség sem volt az iránt, hogy szereti is őt. A francia nyelven írt levél teli volt gyöngédséggel és ragaszkodással.

»Mon cher ami Constantin!« - Így kezdődött a levél... s ezekkel a szavakkal végződött: »legyen óvatos továbbra is, én másé, mint az öné, nem leszek«.

Mintha mennykőcsapás ért volna, pár pillanatig mozdulatlanul ültem ott, végre azonban magamhoz tértem, felugrottam és kirohantam a szobából.

Fertály óra múlva már a lakásomon voltam.

*

A Zlatnickij család egyike volt az elsőknek, amelyekkel Moszkvából Pétervárra költözésem után megismerkedtem. Apából, anyából, két leányból és egy fiúból állott. Az apa kissé már őszbe vegyült, de azért friss kinézésű ember, volt katona, eléggé fontos állást foglalt el, délelőtt a hivatalában volt, ebéd után aludt, este pedig a klubban kártyázott... Nagyon ritkán volt otthon, keveset és kelletlenül beszélt, mogorván és közömbösen nézett mindenre, földrajzon és útleírásokon kívül semmit sem olvasott, s amikor gyöngélkedett, bezárkózott a szobájába és vagy kártyát vetett, vagy pedig Popkát, a vén szürke papagájt bosszantotta. A felesége, egy beesett fekete szemű és nyerges orrú, beteges, tüdővészes asszony, egész nap föl nem kelt a pamlagról és állandóan párnákat hímzett; amennyire én láttam, félt az urától, mintha csak valamikor valamit vétett volna ellene. Az idősebb leány, Varvara, egy telt és piros arcú, vörös hajú, vagy tizennyolcéves leány, állandóan az ablaknál ült és nézte a járókelőket. A fiú intézetben nevelkedett, csak vasárnaponként került haza és szintén nem volt valami nagy barátja a szószaporításnak; még Szofja is, a legfiatalabb lány, akibe én is szerelmes voltam, tulajdonképpen szótalan természetű volt. Zlatnickijék házában állandóan csönd uralkodott; egyedül Popka átható hangjai szakították meg olykor a csöndet, de a vendégek csakhamar ezt is megszokták, s újra rájuk nehezedett a csöndesség nyomasztó érzése. Egyébiránt vendégek vajmi ritkán fordultak meg Zlatnickijéknál: unalmas volt náluk. Maguk a bútorok, a sárgás mustrával ékesített piros kárpitok a szalonban, az a tömérdek fonott nádszék az ebédlőben, a leányokkal és kutyákkal díszített kopott teveszőrpárnák a pamlagokon, a csillárok és arcképek a falakon - mindez valami elsavanyodott hidegséget árasztott ki magából.

Pétervárra érkezve, kötelességemnek tartottam fölkeresni Zlatnickijékat: rokonságot tartottak az édesanyámmal. Nagy nehezen ott ültem náluk egy óra hosszat és hosszú ideig nem mutatkoztam újra; lassankint azonban mind gyakrabban és gyakrabban kezdtem járni hozzájuk. Szofja vonzott oda, aki eleinte nem tetszett nekem, de akibe végül beleszerettem.

Ez egy alacsony termetű, karcsú, szinte sovány leány volt, arca sápadt, sűrű haja fekete, s nagy és szürke szemei állandóan félig behunyva. Szigorú és éles vonásai, különösen összeszorított ajkai határozottságra és akaraterőre mutattak. Otthon erős jellemű leánynak ismerték... Az idősebb húgára, Katerinára ütött, - mondotta egy ízben Zlatnickája, mikor egyedül ültünk (az ura előtt nem merte emlegetni ezt a Katerinát). - »Ön nem ismeri őt; a Kaukázusban van férjnél. Képzelje csak, tizenhárom éves volt, mikor a mostani férjébe beleszeretett, s már akkor kijelentette nekünk, hogy máshoz nem megy hozzá soha. Bármit kezdtünk vele - hasztalan volt! Huszonhárom éves koráig várt, megharagította az apját és férjhez ment a bálványához. Szonyecskának is közelít az ideje! Csak az Isten óvja meg őt ilyen makacsságtól! Pedig nagyon féltem: hiszen még alig múlt tizenhat éves és máris alig lehet vele bírni...«