M. Z. CHAPELLE

Párizstól keletre

Ulpius Baráti Kör

Budapest

Copyright © 2022, M. Z.Chapelle

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635800513

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

Léo

A Meklong partjának haltól és fűszerillattól nehéz levegője felkavarodott, a szél Léo Traivut farmerba bújtatott lábának sodort egy eldobott újságot. Rápillantott, és a szeme rögtön megakadt az aznapi dátumon. Hogy is felejthette el? A gyomra egy csapásra összeugrott, a hőség ellenére jéghideg veríték futott végig a hátán. Nyelt egyet, miközben arrább araszolt a papírtól, mintha ezzel az óvatoskodó mozdulattal saját múltjától is biztonságos távolságba kerülhetne.

A folyón átívelő keskeny, fehér hídon összekapaszkodó párok, kisgyerekes kirándulók sereglettek, vadul fényképezgetve az előttük elterülő úszó piacot. Léo is odapillantott, de most nem érezte azt a varázslatot, mint régen. Hosszú ideje annak, hogy itt nevelkedett az anyja ampavai házában; mintha egy másik élet lett volna, amiben nem értékelte igazán a mindennapok színeit. Csak miután elhagyni kényszerült ezt a helyet, akkor fogta fel, mit is jelent a honvágy igazából. Akár a fiók alján megsárgult régi fényképek, úgy váltak egyre színtelenebbé, részletüket vesztették a fejében élő emlékek. Most, hogy újra ezeket az utcákat rótta, megelevenedtek a múlt árnyai, mint azok a háromdimenziós képeskönyvek, amiket kiskorában lapozgatott az ágyban. Ebben a percben Léónak valamennyi érzékét egyszerre támadta meg a thaiföldi nyár vibrálása.

Megállt az egyik kávézó napernyője alatt, amit meglibbentett a szél. Vajon mi vár rá, ha odaér a házukhoz? Az a hely az anyjához kötődött. Talán, hogy ő már nincs köztük, a régi otthona helyén sem talál semmit. Talán egy letarolt, törmelékekkel telített rom vár rá csupán, vagy egy sötét kráter, két lakóház közé ékelődve, mint a pokol tornáca. Az ő poklának tornáca, ahonnan csak a mélységbe vetődhet.

Léo majdnem felkiáltott ijedtében, amikor a színes forgatagban egyszer csak valaki vállon ragadta, egy csapásra kizökkentve zaklatott gondolatai közül.

– Ezt nem hiszem el! Léo! Mikor érkeztél?

Az ismerős hang hallatán némileg megnyugodott. Gyerekkori barátja, Seni Praves állt előtte. Laza mozdulattal feltolta a napszemüvegét, és ölelésre tárta a karját. Léo azonban hátralépett, zavartan köhintett, majd meglóbálta a kezében tartott csomagokat.

– Épp az imént jöttem Bangkokból.

– Micsoda véletlen! Alig változtál valamit – hunyorgott rá vigyorogva Seni. – Na jó, sikerült leköröznöd magasságban, igaza lett anyukádnak!

Léo mosolyt erőltetett magára, tekintete akaratlanul a kávézó üvegajtajára vándorolt, de gyorsan el is kapta onnan. Az ijedt arcú, behúzott vállú szőke srác egyáltalán nem az a tükörkép volt, amit megszokott magáról. Senire nézett. Alig ismert rá az egykor félszeg és visszahúzódó barátjára ebben a magabiztosságot sugárzó, karakán kiállású fiatalemberben. Habár annak idején is meglepte egyszer, amikor ismeretségük elején megvédte őt néhány idősebb fiútól, most mégis egészen másképp festett.

Egy csapat turista masírozott el mellettük, és telefonjaikkal fényképezve forgolódtak a folyót átszelő vékony aljú csónakok felé. Egyikük majdnem lesodorta Léo válláról a táskát.

– Van kedved később összefutni? – fordult Senihez sürgetőn. – Most muszáj ezeket lepakolnom a házban.

– Ha már így alakult, elkísérlek – ajánlkozott a fiú, miközben arrább terelte Léót. – Úgysincs mára semmi dolgom. Még mindig hihetetlen, hogy itt vagy, úgy örülök!

Léo bólintott, majd előhalászta kulacsát a hátizsákjából, és nagyot kortyolt az időközben megmelegedett vízből. Seni kikapta az egyik táskát a kezéből, és vigyorogva intett, hogy kövesse. Ahogy elhaladtak néhány gyümölcsösbódé előtt, Léo fejcsóválva vette tudomásul, hogy itt tényleg semmi sem változott. Az ismerősnek tűnő árusok előtt ugyanúgy illatozott a szúrós kinézetű durian, a fehér húsú farang, vagy a nassolni való, fügére emlékeztető longkong. A folyón fel-le haladó hajók rendezetlen sora törékeny összhangot alkotott a napfényes utcákat rovó embertömegekkel. Mintha mindnyájan ugyanazt a ritmust követnék. Léo nehezen bírta elképzelni, hogy egykor ő is része volt a szimfóniának, most kívülállóként szemlélte az egészet.

Örült neki, hogy akadt idegenvezetője, így legalább nem kellett a GPS-szel bajlódnia, kedvére nézelődhetett. A nosztalgikus illatok ellenére hamar rájött, hogy gyerekként valahogy egészen máshogy festettek az utcák. Tíz év elégnek bizonyult ahhoz, hogy térkép nélkül simán eltévedjen még ő is. Miközben elszlalomoztak a part mentén egymást túlkiabáló árusok közt, Seniből kitört a szóáradat:

– Esküszöm, Léo, a sors akarta, hogy összefussunk! Hihetetlen, pont ma gondoltam rá, hogy felhívlak… sejtettem, hogy a temetés után hazajössz. Aztán beugrott, hogy még a számodat sem tudom. Haha! A Facebook-profilod meg olyan sivár, akár a Daw Bar itallapja. Próbálkoztam, de semmit sem tudtam kideríteni rólad az internetről.

Az utolsó szavakat követve kérdőn pillantott a másikra. Léo elmosolyodott, számított arra, hogy kérdések garmadája zúdul majd rá, ha visszatér. Szerencsére a szűk körben megtartott temetés utáni napok nyugodtan teltek, de sejthette volna: a régi otthonuk környékén hamar elterjed majd a hír, hogy hazajött. Vajon mit mondanak majd a szomszédok, amikor meglátják? Biztosan még mindig emlékeznek, miért is ment el. Az ampavai öregasszonyok emlékezete, akár az elefántoké, legalábbis az anyja mindig így mondta.

– Nem igazán használom a Facebookot – válaszolt Seni kérdésére.

– Megértem. Azért remélem, nem haragszol, hogy ezt mondom, de örülök, hogy itt vagy! Még akkor is, ha egy ilyen szomorú esemény miatt…

– Tudom, Seni – felelte Léo, majd megtörölte felhevült arcát. Szőkésbarna tincsei a homlokára tapadtak. Hihetetlen, hogy elszokott ettől a klímától. – Dögmeleg van! Pakoljunk le a házban, ott biztos hűvösebb lesz, és…

– Ugye nem akarsz bezárkózni és órák hosszat az üres falat bámulva töprengeni azon, mit kellett volna másképp csinálnod?

Léo megrökönyödve rázta a fejét.

– Nem, persze hogy nem… de miért üresek a falak?

Seni legyintett. Léo nem akarta annyiban hagyni a dolgot, de közben elvonta a figyelmét néhány, az utcán átvágtázó gyerek, akiket kerülgetnie kellett.

– A lényeg, hogy ne zárkózz be – folytatta hátra sandítva Seni –, az nem tenne jót. Ráérsz később pakolni, most inkább ereszd ki a gőzt!

Léo elhúzta a száját. Pontosan úgy képzelte el az itt töltött napokat, hogy magára zárja az ajtót, és a dobozolások közti pihenőidőben limonádét szürcsölget egymagában a teraszon.

– Mi lenne, ha vennénk pár sört, és kiülnénk…

– Szó sem lehet róla! – vágott közbe Seni. – Most jöttél haza, nem koptathatsz le csak így!

– Dehogy, nem akarlak…

– Helyes, ez a beszéd! Na, már tudom is, hova akarlak meghívni… de előbb menjünk haza lepakolni.

Hazatérés. Léo fülében visszhangként dübörgött tovább a maga elé mormolt szó, miközben a házhoz vezető poros utakon lépkedtek.

Minden rossz emlék ellenére, ami felsejlett benne a városba érkezésekor, ha az anyjára és a közös életükre gondolt, melegség öntötte el a szívét. Habár tízéves korától az apjánál nevelkedett Párizsban, azóta is honvágya támadt, valahányszor currys ételt szolgáltak fel a vacsorához, vagy olyan zenét játszott a rádió, amit itt hallgatott a barátaival. Senivel és a bandájukkal. Vajon emlékeznek rá a többiek? Léo minden gyerekkel jóban volt, követték őt, bárhova ment. Mind, egyet kivéve.

Than Sangvit két évvel volt idősebb náluk, és életcéljának tekintette, hogy őrmesterként utasítgassa Léót. Utólag Léo biztosra vette, a fiú csak a rendőr apjának akarta demonstrálni fegyelmezettségét, de őt halálra idegesítette az unalmasabbnál unalmasabb hegyi beszédeivel.

Nem úgy, mint Seni! Talán néhány kör ital után ugyanott folytathatják a hülyéskedést, ahol abbahagyták. A gondolatra elmosolyodott. Alig várta, hogy a többiekkel is találkozzanak! Kivéve Thant. Na, őt igyekszik majd elkerülni, már, ha itt lakik még Ampavában.

Megtörölte izzadságtól gyöngyöző homlokát, és előhalászta a kulcsot a zsebéből. Az ajtó nyikorogva tárult ki, a küszöböt átlépve várta, hogy megcsapja az otthon ismerős illata. Édesanyja illata. Jázmin és fűszerek. Most azonban elszáradt virágok édeskés szaga terjengett a levegőtlen helyiségekben.

Fejbe kólintotta a felismerés, mennyire hiányzik neki. Az elmúlt tíz évben eltávolodtak egymástól, kényszerű elköltözése Franciaországba mindkettejük életében nagy változást jelentett. Sosem bánta meg, hogy elment, hiszen nem tudott tovább itt élni. Az anyja pedig nem bírta ép ésszel elviselni, hogy itt van. A fia, akit elrabolt egy idegen, és csak egy hét múlva találták meg. A fia, aki az elszenvedett bántalmazás után megváltozott, és aki élő bizonyítékává vált a Nitthát gyötrő bűntudatnak. Egy állandó mementó, akinek látványa a szeretet mellett a fájdalmas vereséget is jelentette. Léo anyja egy idő után képtelenné vált ellátni a feladatait, Léo pedig magányosabb lett, mint valaha.

Lepakoltak az előszobában. Seni biztatón rámosolygott, majd előrement, hogy szélesre tárja a folyóra nyíló teraszajtót, és felhúzza az ablakok elé engedett bambuszrolókat. Léo még egy darabig ott téblábolt a nappaliként és étkezőként funkcionáló kis szobában, táskáját bizonytalanul az egyik kopottas huzatú székre helyezte. Egyszeriben betolakodónak érezte magát, aki engedély nélkül kószál a múlt ösvényein. Félt, mit talál majd a következő elágazásnál.

Biztosan csak amiatt ennyire ideges, mert ma érkezett. Mélyet sóhajtott, és közben átkozta a szerencséjét, amiért éppen erre a napra sikerült időzítenie az utazást. Tíz évvel ezelőtt pontosan ilyenkor, július 13-án ért véget a gyerekkora.

– Tudod, mit? – tűnt fel előtte Seni nyurga alakja. Hátrasimította kócos, sötét haját, majd az ajtó felé intett. – Induljunk most, igyunk valamit!

Léo bizalmatlanul méregette a bejárati ajtót.

– Nincs nagy kedvem emberek közé menni.

– Eddig is emberek között voltál. Gondolom, Párizsban sem remeteként élsz.

– Nem, ott nem – válaszolt Léo. Sok mindent lehetett mondani az életvitelére, de azt, hogy visszafogott és remeteszerű lett volna, biztosan nem. Ellenben Párizsban senki sem ismerte a múltját. Nem súgtak össze a háta mögött, nem érezte a tarkóján az emberek sajnálkozó, kíváncsi tekintetét, ahogy magukban azon morfondíroznak, vajon mi is történt valójában, és hogyan tette túl magát rajta.

Seni a vállára helyezte a kezét. Léo most nem húzódott el, nem érte váratlanul.

– Előbb-utóbb úgyis ki kell lépned innen… talán szórakoztatóbb, ha az én társaságomban teszed – mosolygott rá a barátja, ő pedig engedett az unszolásnak.

A közeli bárok mind tömve voltak turistákkal és a Bangkokból hazalátogató tanulókkal, de Seni közbenjárásával sikerült asztalt szerezniük az egyik felkapott helyen. Színes lampionok himbálóztak a fejük felett, az asztalok melletti korláton ezüstös fényfüzér kúszott végig, amely mögött ott csillogott a település esszenciájaként aposztrofált Meklong folyó.

Jóleső szellő kapott Léo inge alá, kezdett visszatérni a komfortérzete, ahogy a bárpult felé pillantva felmérte a kínálatot. A mellkasára nehezedő nyomás is alábbhagyott, amikor látta, itt senki nem ismeri fel, nem bámulják kendőzetlen kíváncsisággal.

Amíg Seni italért ment, elővette a telefonját, percekig pötyögött rajta, aztán átolvasva az üzenetet, kitörölte az egészet. Valami megnyugtatót szeretett volna írni az apjának, amiből nem azt olvassa majd ki, hogy felkavarta a hazatérés, ám ha túl semlegesen fogalmaz, az még inkább gyanakvásra ad okot. Végül fáradt sóhaj kíséretében visszacsúsztatta zsebébe a készüléket. Talán később ír neki.

A nap lassan a házak mögé ereszkedett, a délutáni, lustán bámészkodó tömeget nem sokkal később ital és élőzene után sóvárgó, fiatalokból álló társaságok váltották fel.

– Szóval mesélj, mi történt az utóbbi években Ampavában! – nógatta barátját Léo néhány perccel később, miután nagyot kortyolt az elé rakott sörből.

A faasztalon nedves kört hagyott maga után a hideg pohár, Léo az üveg köré fonta az ujjait, élvezte, ahogy pontról pontra enyhül a kényelmetlen túlhevültség a testében. A bár színes neonfényeinek kereszttüzében Seni szeme fehérje szinte világított kreolbőre mellett.

– Lehetetlent kérsz! Zsúfoljak bele tíz évet egy sörnyi időbe?

– Legyen két sör.

Seni jóízűen felnevetett.

– Négy, és még azt is elárulom, kihez ment hozzá Isaree az általánosból.

Léo beleegyezésképpen megemelte a poharát. A háttérben felcsendülő zene aláfestette a felelevenített gyermekkor képeit, amik úgy peregtek Léo szeme előtt, akár a lejátszóba helyezett régi filmtekercsek. Itt-ott megkoptak, ugrottak néhány kockát, de valahogy mégiscsak egy egészet alkottak.

– Anyukád mindig nagyon kedves volt velem – szólalt meg egyszer csak Seni.

– Imádott téged.

– Mindenki imád engem.

Léo felnevetett, majd észrevette, hogy Seni arcán átsuhant egy komor árny, mielőtt folytatta:

– Miután anya elköltözött, apa inni kezdett, és minden elromlott körülöttem. Nem tudom, mennyire emlékszel rá, hogy szinte sosem hívtalak át magunkhoz… Utáltam otthon lenni, legszívesebben elszöktem volna. Ti voltatok az igazi családom. Te és Nittha. Miattatok bírtam ki annyi éven át. – Seni felsóhajtott. – Nekem is nagyon hiányzik ám. Képzeld, sosem felejtette el, melyik süteményt szerettem a legjobban, és minden évben megcsinálta a születésnapomra. Remélte, hogy egyszer…

– …hogy egyszer én is itt leszek, és megint együtt ünnepelhetünk – fejezte be helyette Léo. Pontosan emlékezett a közösen megtartott tortázásokra, amikből csakhamar hagyomány lett a házukban, miután Léo anyja felfedezte, hogy a fiúk néhány nap különbséggel születtek.

Seni belekortyolt a sörbe.

– Nem beszélt róla, de én tudom, mennyire sajnálta, hogy nem kezelte jól a helyzetet. Nagyon szeretett téged, a legjobbat akarta neked. Az mutatja, milyen jó anya volt, hogy tudta, mikor kell elengednie…

– Tudom, Seni. Többször is járt utána Párizsban, pedig tudod, mennyire utált repülőre ülni. Most is úgy volt, hogy meglátogat… ha elmondta volna, hogy beteg… és azok a gyógyszerek… Miért csinálta?

Gombóc formálódott a torkában, képtelen volt folytatni. Seni megköszörülte a torkát.

– A szülők nem szeretik ránk rakni a terheiket.

– Tudod, én is sajnálom, hogy nem voltam itt akkor, amikor anyukád meghalt. Borzasztó nehéz lehetett.

– Már több mint három éve – sóhajtott Seni. – Hogy rohan az idő! Nehéz volt, igen. Nekem is, meg az öregemnek. Akkor aztán tényleg rémes állapotban találtam rá szinte minden este.

– Hogy van most apukád? – kérdezte Léo.

– Egészen jól. Ott él a régi házban, minden héten egyszer együtt vacsorázunk, és néha segítek neki a műhelyben. Öreg korára elmúlt a dilije.

– Dilije?

– Hát igen…  – Seni elgondolkodott egy pillanatra, majd legyintett egyet. – Tényleg örülök, hogy rendeződött a kapcsolatunk. Most azt érzem, hogy van egy apám.

– Az sem utolsó dolog – mosolygott rá Léo, majd egyszerre emelték meg a korsókat.

Léo a második sör után kiment a mosdóba. A kézmosó feletti tükörre pillantva megakadt a szeme az arcán. Apró szeplői a nyári napsütéstől valahogy mindig sokkal élesebben rajzolódtak ki, a feje feletti neonfényben pedig különösen élénken festettek. Léo elhúzta a száját. Sosem akart kilógni a tömegből, de hamar rájött már gyerekként is, hogy ez nem lesz olyan egyszerű. Kortársai között rögtön feltűnést keltett a tipikus thai jegyeket háttérbe szorító szőkésbarna haja és világító kék szeme. Édesanyja felmenői között is akadt ugyan európai, arcának főbb vonásait mégis az apjától örökölte. Iskolatársai kezdetben furának tartották, ám viszonylag hamar ő került a kis gyerekcsapat élére. Akik mások, azokat vagy kiközösítik, vagy elvárják, hogy irányítókká váljanak. Léo sokat töprengett azon, mennyire alakult volna másképp az élete, ha Senihez hasonlóan sötét színű írisszel születik.

– Bocsánat…

Léo ijedten megugrott, ahogy az egyik vécéajtó mögül előbukkant egy férfi, majd szemlesütve arrább húzódott, amikor az jelezte, csak a kézmosóhoz szeretne hozzáférni. Léo zavartan az ajkába harapott, és megrázta a fejét. Nem kéne innia. Ilyenkor botrányosan sokat agyal felesleges dolgokon.

A férfi a tükörből őt nézte, miközben megigazította világosszőke, enyhén hullámos tincseit.

– Minden rendben?

Léo csak bólogatni tudott, majd otthagyta az idegent, és visszasétált az asztalukhoz.

Órákkal később, mikor már kibeszélték az összes közös ismerős élettörténetét, Léo észrevette, hogy egy csapat lány elfoglalta a táncteret, egyikük csillogó, műanyag tiarát viselt, és egy Bride to be feliratú pólóban ugrált a többiek alkotta kör közepén. A vidám kis csődület megmosolyogtatta.

A DJ-nek is kedvére lehetett a látvány, rögtön feljebb tekerte a zene hangerejét, stílusosan éppen a Dancing Queen refrénje csendült fel. Léo lehunyt szemmel élvezte a pillanat tökéletességét. Most minden annyira álomszerűnek tűnt, túlságosan is hibátlannak. Felhajtotta a sör maradékát.

– Milyenek a francia lányok? – törte meg a harmóniát Seni.

Léo hunyorítva felé nézett, nagy nehezen beélesítette barátja csillogó szemét, ami meglehetősen józannak tűnt még ennyi sör után is.

– Miért érdekel?

– Ne légy önző! Legalább azt mutasd meg, kivel randiztál legutóbb! Szánd meg szegény Seni barátodat!

Léo jót mulatott magában. Ha megmutatná, kivel töltött el legutóbb egy forró estét, nem biztos, hogy Seni megállna a negyedik pohár sör után. Tökéletesen kidolgozott felsőtest, borostás áll, minden a helyén. Másnap pedig mindenfajta kínlódást és magyarázkodást, hamis ígéreteket nélkülöző búcsú az előszobában. Tökéletes.

A szája akaratlanul is mosolyra szaladt, mire Seni átnyúlt az asztalon, és a karjába bokszolt.

– Oké, elég az álmodozásból! Mutatsz valamit vagy inkább találgassak?

– Hagyjuk, jó? – rázta meg a fejét Léo, majd hogy elterelje a témát, énekelni kezdte a következő nosztalgiaslágert.

– Ezzel még nem úsztad meg – dünnyögte maga elé Seni.

Ő azonban már nem is figyelt rá. A zene ritmusa és az ital együttesen hevítették a lelkét, bódították el az elméjét. Felpattant, és a tánctérre perdült. A lányok örömujjongással fogadták, Léo pedig élvezte a figyelmet. Órákon át táncolt, még az sem tudta kizökkenteni, hogy időnként, egy-egy másodpercre azt érezte, valaki figyeli őt. Mintha egy belső hang az agya egy, még józanul maradt szegletéből figyelmeztetni akarta volna, hogy legyen résen. Tétován körbepillantott, majd Senihez lépett. Pontosan tudta, mit kell tennie: rendelt még egy italt.

◆ ◆ ◆

– Hogy rúghattál be ennyire? – nyögte Seni, miközben igyekezett nem összerogyni Léo súlya alatt, akit kénytelen volt oldalról támogatni.

– Nem tudom, miről beszélsz…

– Megértem, hogy nem akarsz józan maradni épp ezen a napon, de…

Léo megtorpant, ezzel Senit is megállásra késztette.

– Tudtad? – pillantott barátjára, aki rögtön elkapta róla
a tekintetét. Léo nyelt egyet. – Tudtad, milyen nap van?

Seni megvakarta kócos üstökét, aztán zavartan elmosolyodott.

– Persze hogy tudom, haver. Mit gondolsz, miért botlottál éppen belém, Ampava legforgalmasabb utcáján? Órák óta lestem, melyik busszal érkezel majd.

Léo nem tudta, mit is kellene éreznie. Az alkohol fűtötte ugyan az elméjét, mégis biztosra vette, hogy ezt nem fogja elfelejteni. Meghatotta barátja gondoskodása, aki annak ellenére, hogy évek óta nem beszéltek egymással, még most is gondolt rá, törődött vele. Ugyanakkor mindez azt jelentette, hogy a valóságot nem lehetett néhány pohár szesszel parkolópályára állítani: az a nap tényleg megtörtént. Seni is emlékezett rá, így ő hiába is akarná letagadni, más is tud róla, más is ismeri a történetet. Márpedig csak az létezett
a múltban, amire emlékeznek a jelenben.

Sós könny csípte a szemét. Elfordult, nem akarta, hogy a másik sírni lássa. A mellkasa nehéz lett, a keze pedig akaratlanul ökölbe szorult.

– Köszönöm, hogy kijöttél elém – szólalt meg végül.

Seni megpaskolta a vállát.

– Ne köszöngesd, csakis azért tettem, mert reméltem, mutatsz pár jóminőségű fehérneműs képet valami mademoiselle-ről! De hát csalódnom kellett. Nem is vagy te igazi francia!

– Hogy nem? Csak figyelj! – húzta mosolyra a száját Léo, majd feledve az iménti torokszorító érzést, kurjongatva megindult az éjszakai fényekkel kivilágított utcán, és hangosan énekelni kezdte a Marseillaise-t.

Seni próbálta csitítani, de végül feladta, és már csak azzal foglalkozott, hogy ne fulladjon meg a nevetéstől.

Mókázásuk néhány percig tartott, amikor éles kék-piros fényeket vettek észre az úton közeledni.

A rendőrautó közvetlenül előttük fékezett le. Fényszóróitól Léo hunyorogva pislogott, aztán csak annyit látott, hogy kinyílik a kocsi ajtaja, és egy magas egyenruhás száll ki belőle.

– Ez most komoly? – kérdezte félhangosan, majd sokatmondón Senire pillantott.

A fiú felnyögött, mint aki sejti már, mire készül a barátja. Léo fejében megfogalmazódott az este tökéletes lezárása, épp akkor, amikor Seni közelebb lépett hozzá, hogy jobb belátásra bírja.

– Ne izgulj, ez csak…

– Szerinted még mindig elég gyors vagyok, hogy lerázzam őket? – kérdezte Léo, és megtörölte izzadt homlokát. Gyerekkora egyik hírhedt csínytevéseként emlékezett vissza arra, amikor a kövérkés, izzadt homlokú utcai járőrök elől rohant keresztül a városon. Nem tette zsebre, amit utána otthon kapott érte. Most megint ezt akarta átélni. Forrt a vére, és nem volt megállás.

– Léo, nem kell…

Ő azonban már nem figyelt Senire. Elrugaszkodott a járdától, átugrott egy üres utcai pad felett, majd szökkenve vágott keresztül a téren. Futott, vadul kacagva hagyta maga mögött az egyenruhást és a villogó járművet. Az éjszakai levegő az arcának csapódott, virágillat szökött az orrába. Rutinosan szlalomozva kerülgette az útjába akadó gyalogosokat, mámoros boldogság hullámzott át rajta, ahogy a régi, jól ismert sikátorokon rohant keresztül. Mintha soha nem is hagyta volna itt ezeket a tereket. Talán az elmúlt tíz évben lelke egy darabja ugyanúgy rótta az utakat, várva, hogy a teste is visszataláljon Ampava bódító, párás közegébe.

Ahogy a sarokhoz ért, egy erős kar rántotta vissza, majd arccal előre, egy ház falának taszította. Léóban bent rekedt a levegő. Hirtelen mozdulni sem mert, de nem is nagyon lett volna rá képes, a mögé tornyosuló alak vasmarokkal szegezte a hideg kőfalnak. Léo lehunyt szemhéja alól fájdalmasan elevenedett meg egy kép, tudata mélyéről egy töredékmásodperc alatt kúszott elő legősibb félelme. Megint a sötét kelepcében találta magát, a végláthatatlan labirintusban. Kiverte a hideg verejték, szíve vadul kalapált. Légzése kapkodó zihálássá gyorsult, mire a férfi elengedte. Léo megfordult, mellkasára szorított kézzel próbálta csitítani teste remegését.

Csak nagy sokára bírta felemelni az állát. Ekkor pillantása találkozott az őt bámuló rendőr ónixsötét szemével.

– Na végre! – lihegett az éppen odaérkező Seni. Egyikükről a másikra mutogatott, majd két fújtatás között sikerült kinyögnie. – Ezt akartam mondani, te futóbajnok. Hogy felesleges úgy rohannod, esélyed sincs… most már ő védi a rendet, haha!

Léo jobban megnézte magának az egyenruhás férfit. Széles válla és izmos karja után az arcára vándorolt a tekintete, és már pontosan tudta, kivel áll szemben. A fiút sokáig nem eresztette a sötét szempár. A szempár, amely gyermekkorában oly sokszor pillantott rá dorgálón, amit a hátában érzett valahányszor nevetve elfutott előle. Vajon Than még mindig gyűlöli őt a régi stiklik miatt? Sosem mondhatta el neki, mennyire sajnálja, hogy annyiszor kiakasztották a többiekkel. És a legtöbb balhénak ő, Léo volt az ötletgazdája.

– Részvétem az édesanyád miatt. – Than hangja visszarántotta a valóságba. Férfiasabb lett, ahogy az arca is.

– Köszönöm – motyogta maga elé Léo, és nem értette, miért hangzik egércincogásnak a megszólalása.

Than nézése továbbra is fogva tartotta, közben egyre kínosabban érezte magát. Itt futkározott és énekelt az utcán, mint egy idióta. Mint egy részeg idióta.

– Ha kell segítség a ház körül… – szólalt meg ismét Than.

Léo ajka résnyire nyílt, mire a férfi pillantása a szeméről a szájára vándorolt.

– Naná! – felelt helyette Seni. – Gyere át holnap, segítünk a dobozolásban. Léo főz is nekünk, igaz?

Léo grimaszolt egyet, közben viszont hálás volt, amiért figyelmét végre barátjára összpontosíthatja. Thant nézni valamiért túlságosan is nehézzé vált számára.

– Az ingyen kaja miatt akarsz átjönni vagy…? – kérdezte Senitől a szemét forgatva Léo.

– Vagy mi? – lökte oldalba a másik. – Már meg is válaszoltad, haha!

Than közben hátrább lépett pár lépést, és várakozásteljesen hallgatott. Léo nem akart udvariatlannak tűnni, ezért rámosolygott, és nagy nehezen kinyögte a szavakat.

– Persze, jól mondja Seni, gyere át, ha ráérsz. De csak, ha nincs más dolgod, meg nagyon sok a szabadidőd. A társaságnak mindig örülök.

Mégis miért nem bírja már befogni, minek mond ilyeneket?

Than aprót biccentett. Léónak olyan érzése támadt, mintha a gyomra szaltózott volna. Eszébe jutott a temérdek ital, amit elfogyasztott, és máris megnyugodott. Csak részeg. Egy részeg idióta.

2. fejezet

Than

Felkelt már a nap, mire Than behúzta maga után az ajtót, és csukott szemmel, hátát a falnak döntve mélyen beszívta az otthon ismerős illatát. Berögzült mozdulatokkal tette jelvényét és a kocsikulcsot az előszobai fakomód tetejére, majd rakta helyére a cipőjét. Semmi másra nem vágyott, mint hogy végre beállhasson a tusoló alá. Általában a zuhanyzással telt monoton percek arról szóltak, hogy az egész napos éberségét lecsillapítva békés, hétköznapi dolgokra terelje a gondolatait, és ne kelljen a nap további részében is zsebtolvajokat, részeg angol turistákat és jogtalanul elkötött csónakokat látnia maga előtt.

Most azonban képtelen volt összerendezni az elméjében cikázó kérdéseket.

Nem hitte, hogy ennyire meglepi a Léóval való találkozás. Elvégre számított rá, mi több, napok óta többször is felismerni vélte a fiút valamely szembejövő külföldi arcában. Nittha halálhíre után egyre gyakrabban jutottak eszébe a tíz évvel ezelőtti események, ám mind ez idáig sikerült túlhajszolnia magát annyira, hogy ne rágódjon a múlton. Fai nem szerette, amikor befordulva töprengett a gyerekkorán, a lány mindig azt mondogatta, a gondterhelt ábrázata éveket öregít rajta.

Megnyitotta a vizet, élvezte, ahogy az pontról pontra hűti le felhevült testét, lazítja el feszült izmait. Utána gyorsan bekapott valamit a konyhában, majd leengedte az ablak előtti rolettát, és magára húzta a takarót.

Csak néhány órát bírt aludni, és mikor felébredt, úgy érezte, ez a pihenés jobban elfárasztotta, mint az egész napos járőrözés. Talán tényleg el kellene utaznia egy hosszú hétvégére, ahogy azt a főnöke ajánlotta neki. Majdnem rá is bólintott, hogy elhúzzon egy csendes, tengerparti kiruccanásra, ahol a szenvedélyének hódolva lefesthetné a nap lenyugvó sugarai alatt narancsosan csillogó hullámokat. Egyetlen hobbijáról rajta kívül igencsak kevesen tudtak, még a legközelebbi barátai sem sejtették, mivel tölti azokat a napokat, amikor ki sem dugja a fejét a házból. Gyerekkorában festőművész szeretett volna lenni, ám ez az álom idővel megkopott, helyét olyan racionális döntések láncolata vette át, amely nem hagyott helyt spontaneitásnak, sem a bohém életszemléletnek, amire Than annyira vágyott éveken keresztül. Így pedig értelmetlenné vált kivennie a szabadnapokat, hogy haszontalansággal töltse az idejét. Rendőr volt, az pedig bizonyos lemondásokkal jár. Legalábbis az apja mindig ezt mondogatta.

Than pontosan emlékezett rá, mikor kattant át agyában a kerék, mikor engedte el a korán kisarjadó álmait, és mikor tűzte ki maga elé a célt, amelyet megingathatatlanul hajszolt. Megtalálta a hivatását a rendőrségen, amit szeretett, és amit jól is csinált: már fiatalon az apja nyomdokaiba lépett. Talán ezért esett nehezére félretenni a jelvényt, és elutazni egy kis időre. Ott megint a régi álmokkal találná szemben magát, amikről lemondott, amiket eltaszított.

Amíg az ingét gombolta, Than a telefonján elolvasta a napi híreket, majd egy gyors kávét követően sietős léptekkel elhagyta a lakást. Egészen szokatlan érzés volt egyenruha nélkül mozognia a városban, főleg így, hogy a nyomozói megérzéseinek engedve hagyta kárba veszni a pihenésre szánható idejét.

Nem tudta volna megmondani, mit keres, merre tart, de keresztül-kasul bejárta Ampava utcáit. Minden bódé, minden kapualj százszor látott ismerősként bámult vissza rá, miközben próbálta kifundálni, honnan jön a késztetés, hogy a pihenőnapján is a rendőrautóban gubbasztva kutakodjon
a városban.

Nem a meleg zavarta, megszokta már munka közben a tarkóján gyöngyöző izzadságot. Sokkal inkább az az ismeretlen bizonytalanságérzet bosszantotta, ami rátört, amint kitette a lábát otthonról. Tulajdonképpen fogalma sem volt, mi után kutat.

A percek észrevétlenül suhantak egymás után, Than pedig csak onnan vette észre az idő kérlelhetetlen iramát, hogy egy órával később hangosan megkordult a gyomra. Elővett a házizsákjában tartogatott készletből egy gyümölcsös szeletet, és néhány harapással elpusztította. Ekkor az elméje hátsó szegletéből lassan előkúszott a felismerés.

Nehézkesen felsóhajtott. Akaratlanul is azokat a helyeket járta végig kocsival, ahol gyermekként játszott, amik állandó állomásként váltak az élete részévé. A folyón átívelő keskeny hidak, ahonnan a színes portékákat szállító csónakok és hajók áradatát leste; az utcájuk végén évekig üresen álló építési terület, ahol fontos, a történelemkönyvek lapjaira kívánkozó csatákat vívtak meg a fiúkkal; vagy a kacskaringós sikátorok a folyón túl, ahol az ablakokra kifeszített köteleken napszítta, pasztellszínű szövetek lengedeztek, mint égből alászálló, sérült szárnyú angyalok. Thannek minden eszébe jutott, még az illatokat is érezte az orrában, amik megtalálták, miközben hazafelé tartott az iskolából.

Félreállt az autóval. Lázasan kutatta emlékeinek filmkockáit, mintha a kivágott jelenet után maradt hiányt akarná befoltozni. A kimerültség párás ölelésébe vonta, le-lecsukódott a szemhéja, majd egyszer csak arra eszmélt, hogy megcsörren a telefonja.

– Remélem, nem keltettelek fel! – szólalt meg egy bagótól rekedtes férfihang a vonal túlsó végén. Than elmosolyodott a kollégája szavajárásán, aki mindig így kezdte, mielőtt szívességet kért volna tőle.

– Nem, kivételesen ébren vagyok.

– Kellene a segítséged egy ügyben. Az a múltkori, parkolásos balhé… Hétfőn hányra érsz be a kapitányságra?

– Nem kell addig várnod. Pár óra és bent leszek, Aroon – felelt Than, mire kollégája füttyentett egyet.

– Úgy tudtam, szabadnapos vagy!

– Jól tudtad.

Aroon morgott valamit az orra alatt.

– Kicsit sem bírsz pihenni, igaz? Azok után, hogy a múltkor Fai úgy kibukott rád…

– Bent találkozunk, Aroon – szakította félbe Than, majd kinyomta a telefont.

Beindította a motort, ám a keze megállt a váltó felett, amikor felismerte a környéket. Észre sem vette, hogy itt kötött ki. Miért jött ide? Mikor kanyarodott rá erre az útra? Gyorsan kilesett az épületre, de a ház ablakain túl nem látszott mozgolódás.

Miközben elindult az őrs felé, megjegyezte magában, mennyire veszélyes játék megkísérteni a múlt szellemeit, mert az ember észre sem veszi és olyan ház előtt találja magát, amire a legkevésbé számít. Márpedig Thannek semmi kedve nem volt magyarázkodni, mit keres Léo Traivut ablaka alatt órákkal
a megbeszélt találkozó előtt.

◆ ◆ ◆

Than ledobta az asztalára a hátizsákját, majd rögtön az irattárba indult. A többi rendőr szinte észre sem vette, hogy ott van, annyira lefoglalta őket a váratlan vészhelyzet okán támadt kétségbeesés, ami eluralkodott a kapitányságon, amikor felfedezték, hogy megint bekrepált a légkondi. A hónapban már másodjára. Than fejcsóválva figyelte az egyre növekvő pánikot, majd miután látta, hogy Aroont is lefoglalja a szerelő utáni hajsza, inkább az épület alagsorába vezető lépcsőhöz ment.

A tíz évvel ezelőtti kartonok katonás rendben sorakoztak egymás mellett, ő azonban egy másik részleghez tartott.
A lezáratlan bűntények érdekelték. Nem kellett sokáig kutatnia, viszonylag kevés eset érdemelt ki ekkora figyelmet, mint ez a bizonyos. Ennélfogva az akta, amit végül leemelt a tárolóról kétszer olyan vastag volt, mint a körülötte lévők.

Magához vette, és visszamasírozott a lépcsőn. Nem akart a közös helyiségben maradni, azzal túl sok kíváncsiskodó kollégát vonzana magához. Inkább az egyik üres kihallgatószobába ment, és kényelembe helyezte magát az asztalnál.

Végigfuttatta ujját a karton tetejére írt néven. A papírdosszié borítóján kiterjedt kávéfolt díszelgett, aminek láttán Than felvonta a szemöldökét. Bízott benne, hogy elődjei hanyagsága nem terjedt ki a nyomozásra. Meglepődött, mikor az első lapon, az ügyben eljáró nyomozók és ügyintézők listáján felfedezte az apja nevét. Az egyik utolsó eset lehetett, amit megkapott, Than nem is emlékezett rá, hogy valaha is nyomozott volna gyerekrablásos bűncselekmények kapcsán. Amennyire fel tudta idézni, egy páréves nyomozói karrier után a bangkoki rendőrtiszti akadémián oktatott, egészen haláláig.

Lapozgatni kezdte az anyagot, olyan aprólékosan vette végig az egészet, mintha most olvasna először az esetről, megpróbált minden részletre odafigyelni.

Tíz évvel ezelőtt, július 13-án, délután három óra után Léo Traivut a többiekkel játszott az utcán, amíg édesanyja dolgozott. Este a nő nem találta otthon a fiát, és hiába kereste a szomszédjainál, ők sem tudtak róla semmit. Léo legjobb barátja, Seni Praves azt mondta a rendőröknek, hogy Léo egy focilabdáért ment haza, ők pedig még sokáig várták, hogy végre folytathassák a játékot. Ám a fiú nem jött vissza.

Az eltűnés bejelentését követő napon az emberek plakátokkal rakták tele a várost. Minden oszlopról, minden bolti üvegről a szőke, kék szemű kisfiú képével találták szembe magukat az arra elhaladók. Than jól emlékezett arra a bizonyos fotóra és az érzésre, ami elöntötte, amikor az utcákat járva úton-útfélen ebbe a tekintetbe ütközött.

A következő oldalakon tanúvallomások szerepeltek a környéken lakóktól. Volt, aki hallott egy éles fékezést, mire azonban a rendőrök kiértek, nem találtak használható keréknyomokat. Az ampavai poros utak cinkos sietséggel tüntették el a bizonyítékokat. Az egyik boltos látott valakit, egy férfit, aki az autóját bütykölte egészen addig, amíg észre nem vette a sarkon beforduló kisfiút. Az eladó figyelmét ekkor azonban elvonta egy vásárló, mire újra az utca felé lesett, már sem az autós nem parkolt az út szélén, sem a kisfiú nem szedte lábát a járdán. Mindketten eltűntek. A rendőrök feljegyezték, hogy a boltos azért figyelt fel a férfira, mert félt, hogy a folyamatos káromkodásával meg a hangos csörömpölésével, ahogy a nyitott motorháztető alatt matat, elijeszti majd a vásárlókat. Hiába írta le a szemtanú az autó színét, nem akadtak a nyomára.

Egy turistákból álló kirándulócsoport egész napos kattintgatásainak eredményeképpen a nyomozókhoz került a több száz fénykép, ám azok sem lendítették előbbre az ügyet. Ampava folyója, a rajta elterülő úszó piac, a víz felett álló gólyalábas házak és a buddhista templomok hangulatos képsorokban lettek megörökítve, öröm volt rájuk nézni. A napfényes felszín réseiben lakozó sötét szándékú rémek azonban úgy tűnt, elmenekültek a kamerák lencséi elől.

A tény, hogy az elkövető nem elrabolt egy gyermeket, majd elmenekült a városból egy távoli, ismeretlen helyre, hanem itt maradt, és szinte a szemük előtt követte el ezt a szörnyűséget, csak még tovább borzolta a kedélyeket a városban. Hiszen egy héttel később Léo előkerült. A kisfiú Ampava egyik utcáján ténfergett, néhány saroknyira az otthonától, és szinte alig tudott magáról. Órákig tartott, míg ki tudtak szedni belőle valamit, azt azonban képtelen volt elárulni, hol és ki tartotta fogva. A rendőrök kihallgatták, pszichológus foglalkozott vele, terápiákra citálták, mégsem bírták előcsalogatni belőle a válaszokat. A kisfiúnak, aki addig hangadója volt minden csínytevésnek és vezérként állt az osztály élére, egy része örökre elnémult. Arról, miken kellett keresztülmennie, csupán a külsérelmi nyomok és az orvosi feljegyzések tanúskodtak. Nem csoda, gondolta Than gombóccal a torkában, hogy Nittha belebetegedett a történtekbe. Hetekig nem mozdult ki a házukból, Léót sem engedte emberek közé, még akkor sem, amikor a barátai néhány tanár társaságában megjelentek az ajtajában, hogy segítsenek a tanulmányai pótlásában. Than nem volt köztük, ő nem tartozott Léo baráti körébe. Seni mesélt el neki mindent, akire szintén nehéz hónapok vártak, úgy érezte, végleg elveszítette a barátját. Amikor Léo ajtót nyitott a gyerekeknek, alig ismertek rá osztálytársukra. A fiú az események következtében lefogyott, szeme alatt mély árkok húzódtak. Láthatóan a hazatérés nem hozta meg a várt gyógyulást számára.

Ahogy a városlakók számára sem. Nem került elő az elkövető, a rendőrök hiába kutatták át a fellelhető összes pincehelyiséget, kerti sufnit, garázst és lakatlan házat, nem találtak semmit. Az itt élők saját fiaikért aggódtak, miközben az elszenvedett bántalmazás részleteinek hiányában is mélységesen sajnálták Léót. Lelkük mélyén pedig hálát adtak az égnek, hogy nem az ő gyerekükkel történt mindez.

Than az utolsó laphoz érve nehéz sóhajt hallatott. Kezét a tarkójára fűzve hátradőlt a székében, miközben megérezte az orrába kúszó cigarettaszagot.

– Szóval – lépett mellé Aroon –, elárulod, mit keresel?

Tagbaszakadt alakja kissé meggörnyedt, mintha attól félne, hogy a helyiség alacsony mennyezete a fejére omlik. Azzal az indokolatlan bizonytalansággal járt-kelt, ami a túlságosan magasra nőtt emberek sajátja. Than becsukta az aktát.

– Nem tudom, kíváncsi voltam valamire. Mondd, miben is kérted a segítségemet?

Aroon letelepedett vele szemben, és megvakarta az állát.

– Azért jutottál eszembe, mert úgy rémlett, foglalkoztál már velük, ismered a családot. Nem komoly az ügy, szívesen venném, ha elintéznéd privátban… Van ez a pasas, Gabhan, aki minden kedden otthagyja a kocsiját a kocsmánál.

– Seni apja, igaz? – kérdezte Than, mire Aroon fásultan hümmögött egyet. – Beszélek majd vele. Rossz helyen parkol, ez a probléma?

– Minden átkozott kedden, öregem. A szállítóautók nem férnek el tőle. Beszélhetsz a fiával is, ha az egyszerűbb…

– Nem – intette le Than.

– A szüleinket nem mi választjuk, nem igaz? Úgy tűnik, egyetlen hősies tett nem ment meg senkit a lecsúszástól.

Than helyeslőn bólintott, eszébe jutott az apja és Gabhan barátsága, hogy mi mindent áldozott fel érte az a férfi. Ha hetente egyszer leissza magát, és rossz helyen parkol… hát egye fene, ennyi talán belefér, ha már zátonyra futott az egész élete. Az órájára nézett.

– Most mennem kell. Van még valami?

Aroon hosszasan nézte őt, mielőtt válaszolt volna.

– Nincs. Ha megteszed, hogy beszélsz Seni apjával, az nagy segítség. A kocsma tulajdonosa kedveli, mert jó ember, de az italozást megint kezdi túlzásba vinni, az meg sajnos tudjuk, hova vezet nála…

Than felállt, magára kapta a táskáját, majd az ajtó felé indult.

– Ez itt maradt! – szólt utána Aroon. – Ne felejtsd el visszavinni az irattárba, különben a főnök kiakad a kupira.

Than saját feledékenységén bosszankodva visszafordult, hogy átvegye a paksamétát, ami azonban kicsúszott a másik kezéből, és kettejük között landolt a padlón. A kávéfoltos mappa szétnyílt, a papírok meggyűrődve hasaltak egymáson, de szerencsére nem keveredtek össze teljesen. Egyetlen fénykép csusszant csak ki a helyéről. A vádló, kék szempár farkasszemet nézett Thannel, akinek a szíve belefacsarodott a látványba.

◆ ◆ ◆

Otthon vett egy gyors zuhanyt, ami ebben a meleg időben életmentőnek bizonyult. Átöltözött, majd indult is vissza a kocsijához. Nem akart túlságosan későn odaérni, ha már megígérte, hogy segít Léónak.

Valójában kevésszer érezte magát ennyire kimerültnek, mégsem gondolt rá egy másodpercnél hosszabb ideig, hogy otthon kellene maradnia. Nittha nagyon kedvesen viselkedett vele, annak ellenére, hogy közte és Léo közt mindig éles ellentét feszült.

A legtöbb itteni gyerek természetesnek vette, hogy hallgatnia kell Thanre, a helyi zsaru fiára. Szüleik a kezdetektől beléjük nevelték a legfontosabb értékeket, köztük az idősebbek tiszteletét, ami végig követte a thai emberek egész életét. Léo azonban, talán valami belső dac okán, nem bírta elviselni, hogy Thané legyen az utolsó szó. Ezen Thannek mosolyoghatnékja támadt, hiszen a legtöbb problémája éppen abból adódott, hogy nem szeretett túl sokat beszélni, nem mondta ki, amit valójában gondolt.

Léo háza elé kanyarodott, ahol aznap már járt egyszer, ugyan akkor csupán véletlenül, tudatalatti késztetésének engedve.

Ahogy kinyitotta a kocsi ajtaját, emberi beszéd ütötte meg a fülét. Utálta kihallgatni mások beszélgetését, most azonban nem állhatta meg, hogy ne hegyezze jobban a fülét, miután az egyik ember száját Léo neve hagyta el.

A háztól csupán néhány méterre tébláboltak, szemérmetlenül közel a fiú otthonához, miközben össze-összesúgva szívták a cigarettát. Az egyikük, egy kopaszodó, kövérkés férfi ekkor oldalba bökte a mellette álló sovány társát.

– Hallottad vagy láttad is? Mert hallani én is sok mindent hallok ám!

– A saját szememmel láttam. Egy barátjával sétált az utcán.

– Úgy tudom, egy francia szanatóriumban élt évekig… – szólt közbe egy harmadik alak, aki újabb szál cigarettát állt neki sodorni.

– Na persze! – torkolta le a kövér férfi. – Én nem tudom, manapság hogy nevezik az ilyen helyeket, de biztos nem szanatóriumnak…

– Te meg miről beszélsz?

– A nagynéném Nittha barátnője volt, ő mesélte, miféle emberek között mozog Léo Párizsban…

– Hát aztán! Honnan tudjuk, igaz-e? Messze van az a Párizs…

– Mindig is furcsa fiú volt… – szúrta közbe ismét a kövérebbik, majd nagyot szívott a cigarettából. A Than felé szálló füst marni kezdte a szemét.

– Azt ne mondd, hogy őt okolod az egészért! – szólalt meg elképedve a sovány férfi.

– Miért ne? Szeretett feltűnősködni, élvezte, hogy a figyelem középpontjában van.

– Ez igaz. Elég nagy volt az arca.

– Aztán csak visszavett belőle!

– Hát igen. A végén mindenki azt kapja, amit érdemel.

Than olyan hévvel csapta be a kocsiajtót, hogy a társaság tagjai összerezzentek a hangra. Megfordultak, egyikük szóra nyitotta a száját, ám amikor látta, ki csatlakozott hozzájuk, inkább csak újabb füstfelleget pöfékelt a levegőbe.

– Óvatosabban, nem vécéajtó az – szólalt meg ekkor a kövér alak, szemével követve a feléjük tartót.

Than tipródott egy darabig, végül komor arccal elé állt.

– Igazad van, egy kocsiajtó – mondta és a keze akaratlanul is ökölbe szorult. – Ő pedig csak egy kisfiú volt.

3. fejezet

Léo

Az ébredés fájdalmasabbnak bizonyult, mint azt Léo este feltételezte volna. Habár annyi előnye mindenképpen akadt a túltolt italozásnak, hogy nem elmélkedett lefekvés előtt az édesanyja hiányán, és a legnagyobb természetességgel dőlt be a régi ágya párnái közé. Kivételesen a rémálmok is elkerülték.

Amikor kinyitotta a szemét, hirtelen fogalma sem volt róla, hol van. Pár percig teljes hittel gondolta azt, hogy az egyik randija lakásán kötött ki. Még az ismerős tapéta sem győzte meg teljesen, a nappali világosság elől reflexszerűen fordult a fal felé, miközben próbálta működésre bírni agya fogaskerekeit. Szörnyen kínos… Nem, hogy az illető neve, de még az arca sem ugrik be neki, akinél az éjszakát töltötte. Ez a reggel rosszabb már nem is lehetne! Közeledő léptek hangja ütötte meg a fülét, kilesett a válla felett.

– Ébresztő, álomszuszék!

Léo megfordult, az ablakon élesen betűző napfény könyörtelenül elvakította. Végül felült, megdörzsölte az arcát, és keresni kezdte a hang forrását. Az elé ugró vigyorgó fej láttán ijedten visszazuhant a párnára. Hosszúra nyúlt másodpercekre volt szüksége, hogy feldolgozza: régi barátját, Senit látja, és nem máshol fekszik, mint a gyerekkori szobájában, otthon, Ampavában.

A másnaposság lomha árnyékként szőtte be elméjét, kellett néhány perc, hogy összeszedje magát. Az ágy szélén ült, és végigpörgette magában az eseményeket, onnantól kezdve, hogy leszállt a bangkoki buszról. Bangkok? Miért is jött el Párizsból tulajdonképpen? Hirtelen belemart a felismerés: az édesanyja temetésére érkezett. Szeme előtt felrémlett a sápadt, sovány test, amitől búcsút kellett vennie, miközben fülében a szerzetesek buddhista mantrái zengtek fájdalmas gyászhimnuszt. Mintha egy álom lett volna csupán, amiből még mindig várja, hogy felébredjen. Addig azonban tennie kell a dolgát, amit az édesanyja is elvárna tőle, ha még itt lenne. Elbúcsúzik a háztól, elrendezi az itteni dolgokat, lezárja ezt a fejezetet az életében. Összegezte magában a feladatokat, de nem tudta kikerülni a keserű, torokkaparó érzést, ami eluralta a lelkét, miközben arra gondolt, hogy a ház immár végleg üressé vált.

Többé nem lengi be Nittha lényének kedvessége, már nincs többé. Habár tízéves kora óta évi néhány alkalommal találkoztak csupán, megnyugtatta a tudat, hogy valahol a világ túlsó felén él egy ember, akihez bármikor fordulhat. Ha hajnali kettőkor egy görbe este zárásaként gejzírként törtek elő a lelkéből a fájdalmas emlékek, könnyezve hívhatta fel, az anyja mindig támasza volt.

Mindegy, hány barátja, régi ismerőse hívja meg esti iszogatásra, nem számít, Párizsban mennyi magabiztosságra és erőre tett szert. Itt úgy érezte, meztelenre vetkőzteti és kikezdi védvonalát a hely szelleme. Ampava sűrű levegőjének köntöse alatt védtelenné vált, csakúgy, mint azon a tíz évvel ezelőtti délutánon, amikor elrabolta az a férfi, és egy teljes hétig fogva tartotta.

Léón jeges borzongás futott végig, a torkában érezte az epe maró ízét. Mély levegőt vett, hogy leküzdje a hányingerét, majd újra körbenézett a szobában. Csak most döbbent rá, hogy nincs egyedül.

– Mit keresel itt? – morogta Seninek, miközben kinyújtóztatta a tagjait.

– Hogy érted? Itt aludtam a kanapédon, mon amie. Nem gondoltad, hogy magadra hagylak az első estéden itthon, ugye? – mosolygott rá barátja, majd a kezébe nyomott egy bögrét.

– Kávét is kapok?

– Ne bízd el magad! Csak fel akarlak táplálni, hogy este már brillírozhass a konyhai tudományoddal – kacsintott rá, mire Léo nagyot kortyolt a forró italból. Seni elgondolkodva megvakarta az állát. – Milyen szerencsés vagy, hogy belebotlottunk az este! Szükségünk van P’Thanre, ha mindennel végezni akarunk, ugyanis a garázs tele lett pakolva az utóbbi években…

– Than? – nyögött fel Léo.

Ez a reggel most már valóban nem lehet rosszabb.

Amint kimondta a nevet, eszébe villantak a tegnap éjszaka zavaros képei. Látta magát kívülről, amint az utcán tombolt és a Marseillaise-t énekelte teli tüdőből. És látta Than Sangvit egyenruhába bújtatott, félistenszerű alakját, amint a rendőrautó mellett áll. Vagyis… látta Thant. Pont.

Felkavarodott a gyomra.

– Seni, mennyi az idő?

– Dél múlt. Kapj fel valamit! – csapta össze a tenyerét, mire Léo megrezzent a hangtól. Barátja az ágyra ejtette a mobiltelefonját. – Vissza kellene hívnod, már vagy ötször keresett!

Léo rá sem pillantott a kijelzőre, anélkül is jól tudta, kiről beszél. Fel kellett volna hívnia még tegnap, a megérkezését követően, hiszen ezt ígérte. De valamiért a thai levegő elvette az időérzékét, és olyan érzetet keltett benne, mintha itt másképpen haladnának a másodpercek.

Mélyet lélegzett, majd lassan kifújta. A pörkölt kávé illata erőt adott neki, hogy lenyomja a hívásindító gombot.

– Léo, na végre…! – szólt bele franciául egy izgatott hang köszönés helyett. – Végre hallok rólad. Minden rendben? Fel sem hívtál, mióta megérkeztél.

– Persze, Marcel. Belebotlottam egy régi barátomba, kicsit iszogattunk.

Várta a hatást. Néhány pillanatnyi feszült csend és egy sor cifra francia káromkodást követően a vonal túloldalán az apja nagyot sóhajtott.

– Légy észnél, Léo! Dr. Morand szerint jobb vigyázni az alkohollal, főleg, ha ott vagy. Intézd el, amit kell! Akarod, hogy itt hagyjam a munkát és utánad menjek?

– Nem, apa, sok a dolgod. Néhány nap, és találkozunk.

Az apa szó hallatán a férfi hangja ellágyult.

– Ne haragudj, nem akarok rád telepedni vagy ellenőrizgetni téged. Tudom, hogy mindent meg fogsz oldani. Én csak…

– Nem kell aggódnod! – mondta Léo, és telefonnal a kezében elindult a szobákat összekötő keskeny folyosó felé. – Seni segít a dobozolásban. Átnézzük, amit kell, aztán hétfőn már jöhetnek is átvenni a házat.

Léo hallotta, hogy közben egy másik telefon csörren meg a háttérben.

– Most mennem kell – hadarta az apja. – Ha bármire szükséged van, hívj nyugodtan. Mindegy, hány óra!

Léo apja általában a szabadelvű, liberális szülői nevelés híve volt, ám az utazás ötlete, és az, hogy Léo egyedül töltsön el néhány napot Ampavában, az utóbbi hetekben előhívta belőle az apatigrist.

Miután elköszöntek, Léo töltőre tette a telefont, és kicsoszogott a konyhába. Jól esett a hűvös kőpadló érintése, ellentétben a meleg, párás levegővel, ami a zárt ajtók ellenére is beitta magát mindenhova. Felhajtott egy nagy pohár vizet, azután elindult, hogy újra felfedezhesse gyermekkora színterét.

A ház meleg barna és narancssárga színei mit sem változtak, mióta elhagyta. Habár a bútorok megkoptak, egy-egy darab pedig kicserélődött, Nittha gondoskodott róla, hogy aki belépett ide, otthonosan érezze magát a nyugalmat árasztó falak közt. A falak. Léo körbeforgott, kereste, miért is találja olyan idegennek a fehér falak látványát. Még mindig túlságosan kába volt ahhoz, hogy bármin is hosszasan töprengjen, ezért inkább felkapta az egyik polcon lévő bekeretezett képet, és a konyhába sétált.

A kocka alakú étkezőasztalhoz húzott egy alacsony széket, majd leült Senivel szemben. Barátja várakozásteljesen követte a pillantását, ami végül az asztalra helyezett fotón állapodott meg. A régi iskolája előtt készült az első év végén. Léo édesanyja épp büszkén öleli magához a fiát, aki kezében szorongatja a bizonyítványát.

– Emlékszel az első napra, hogyan találkoztunk? – kérdezte Seni.

Léo elmosolyodott.

– Lenyúltad az uzsonnámat.

– Gondoltam, hogy rosszul emlékszel erre is… Kölcsönvettem, haver!

– Na persze…

Seni kuncogva kortyolt a kávéjába. Léo valójában mindenre emlékezett. Mire visszaért az osztályterembe az udvarról, valaki eltüntette a gondosan bekészített uzsonnáját. Nem kellett nyomozónak lennie ahhoz, hogy kiderítse, ki a tettes. Seni alacsony, vékonyka fiú volt, aki megszokta, hogy időnként elpáholja a többi gyerek. A családja Ampava legcsóróbb részén lakott, ez pedig már önmagában okot adott a többieknek, hogy bántsák. A gyerekek kegyetlenek tudnak lenni. Amikor a kis Seni észrevette Léót, gyorsan eltüntette azt a néhány, padjára hullott morzsát, és tágra nyílt szemmel várta, mit kap majd érte. Léo tűnődve figyelte egy darabig, nem szólt semmit. Másnap két adag uzsonnával érkezett az iskolába, az egyiket szó nélkül Seni padjába rakta. Így ment ez hetekig, míg Seni rá nem vette magát, hogy megszólítsa.

Ezután nem sokkal esett meg, hogy Léo csípte a szemét pár idősebb gyereknek. Talán a gazdag diplomata apja miatt, talán a haja színe okán, de tény, hogy nekimentek az udvaron suli után. Imbolygó fejjel került a földre, amikor Seni eléállt, és elüldözte a többi gyereket. Léo eszméletét vesztette néhány percre, és arra tért magához, hogy Seni másokkal egyetemben mellette térdel, és ébresztgeti. Annyira szégyellte a dolgot, hogy soha nem hozta szóba. A barátságuk mindazonáltal erős köteléken nyugodott ezek után.

A reggelit követően összeírták a házban elvégzendő feladatokat. A szobákban rend honolt, mégis, a szekrények dugig voltak az évek alatt felhalmozott ruhákkal, használati tárgyakkal, hajlott sarkú fényképekkel. A polcokon itt-ott könyvkupacok hevertek, a konyhában pedig edények garmadája várta, hogy újságpapírok közé csomagolva bedobozolják őket.

Léo nem tervezett sok mindent Párizsba vinni, erre a célra egyetlen bőröndöt hozott magával. Minden mást a környékbeliek részére akart felajánlani. Az anyja elment, nincs szüksége kacatokra, hogy emlékeztessék a hiányára.

Élénk kopogtatás hallatszott, mire mindketten összerezzentek.

– Ez biztos P’Than – ugrott talpra Seni.

Léo félrenyelte az időközben langyossá hűlt kávét. Kiment a fejéből! Őt is elhívták. Talán, ha nem nyitnak ajtót, egyszerűen hazamegy, sőt meg is könnyebbül, hogy nem kell ilyesmire fecsérelnie a szabadnapját, nem igaz? Még mielőtt szavakba önthette volna a gondolatát, felpillantva észrevette, Seni már rég nincs a konyhában.

Követte a hangokat az előszobáig. Than ma nem az egyenruháját viselte, hanem egy, a főiskolai évekből megmaradt sportnadrágot és fekete pólót. Léo futó pillantást vetett a finoman domborodó bicepszére, majd lomhán a szoba felé intett.

– Gyere csak be, amíg körbenézel, készítek kávét.

Meg sem várta a választ, visszasomfordált a konyhába.

Mire befejezték a szobák rendbetételét, mindhárman elfáradtak. A garázsban kevesebb holmi volt, mint amire számítottak, mégis elbíbelődtek velük jó két órát.

A munka végeztével Seni izzadt homlokát törölgette, és elindult a konyhába némi frissítőért. Léo pedig Than társaságában kisétált a ház másik oldalán a folyóra nyíló aprócska teraszra. A fakorlátnak támaszkodtak, és némán élvezték az esti fuvallat simogatását. A nap épp lemenőben volt, sugarai narancssárgába és rózsaszínbe öltöztették a várost, a víztükör szelíden ringatózott a szemük előtt.

Léo varázslatosnak találta a helyet, ebben a percben mégsem érzett nyugalmat. A másik jelenléte túlságosan is felkavart benne valamit. Tagjai megfeszültek, nem bírt másra koncentrálni csak a csendre, ami egyre növekedett közöttük. És amit végül Than hangja tört meg.

– Mindig irigyeltem ezt a kilátást.

– Szóval ezért settenkedtél annyiszor a ház körül – vigyorodott el Léo.

Than elpirult, bár lehet, hogy mindössze a napsugarak játszottak az arcán. Az ajka szólásra nyílt, ám végül csak egy fáradt sóhajra futotta.

Léo tekintete visszavándorolt a csillogó víztükörre.

– Ezt a látványt én sem tudtam soha megunni. Párizs gyönyörű, de itt egészen másfajta békére lel az ember.

Magán érezte Than pillantásának súlyát. Mintha mondani akarna neki valamit, csak nem tudja, hogyan tegye.

– Nem kellene eladnod a házat – bökte ki végül. Léo érdeklődve várta a folytatást. – Talán jól jön még, ha el akarnál látogatni ide… hogy rendezd a múltad.

A nap közben alábukott a házak mögött, mintha nem kívánna részese lenni ennek a diskurzusnak. Léo felhúzta az egyik szemöldökét.

– Hogy rendezzem?

Than ellökte magát a korláttól, majd ide-oda lépkedett azon a néhány négyzetméteren. A gerendák fájdalmasan megnyikordultak a súlya alatt. Végül Léo előtt állt meg, a sötét szempár kutatva nézte az arcát.

– Úgy értettem… Én csak…

Léo zavart és szomorúságot látott a tekintetében. Egyik sem volt ínyére, nem akarta, hogy bárki is sajnálja őt. Hiszen éppen ezért ment el innen. El akarta fordítani a fejét, megint a vizet és a túlparton emelkedő házakat nézni, de gondolatait immár szétzilálta a másik, aki nem átallott ismét megszólalni.

– Sajnálom, Léo.

– Mégis mit?

Nem akarta tudni. Nem akarta hallani.

– Hogy én akkor… nem voltam ott. Nem tudtam…

Küszködött a szavakkal, a szeme azonban annál többet mesélt. Léót adott esetben meghatotta volna, hogy valaki ilyen fájdalmas őszinteséggel keresi a pillantását, de itt, Ampavában mindennek más jelentése lett. Itt gyerekkorának sötét fejezete kapcsolódott ehhez a nézéshez, amibe ha túl sokáig pillant, mint egy feneketlen kút, magába szippantja, és ki tudja, képes lenne-e megszabadulni tőle ismét.

– Semmi kedvem a múltról beszélni, P’Than – jelentette ki.

– Mégis itt vagy. A múltad kellős közepén.

Léo szája megremegett az indulattól, és érezte, hogy arcába szökik a vér.

– Még mindig úgy viselkedsz, mintha felettem állnál! – vágott vissza dühösen, és tett egy lépést a másik felé. Than magasabb volt nála, ahogy régen is, ez mégsem riasztotta vissza. – Te jó ég, tényleg azt hiszed, meg kellene mentened valamitől?
A múltam gonosz árnyától? Nem tartozik rád a múltam. Sem a múltam, sem a jelenem!

Léo hallotta a szavait, és neki fájtak. Thant nézte, aki nem felelt, még csak mérges sem lett rá a kifakadásért. Lesütötte a szemét, és hátrább lépett kettőt.

Léo halk torokköszörülésre lett figyelmes. A teraszajtóban Seni jelent meg, kérdő tekintete ide-oda járt köztük. A kezében három üveges sört szorongatott.

– Talán igyunk inkább, megérdemeljük a mai után! – szólalt meg könnyed tónusban, majd Thannek nyújtotta az italt. –
Én azt mondom, még két nap, és végzünk is!

– Holnap nem jövök.

– Támogatom – szúrta közbe epésen Léo.

– Mi ütött beléd?

Seni értetlen arccal meredt barátjára. Léo heves mozdulattal kikapta a kezéből az egyik üveget, és nagyot kortyolt az italból.