Borítószöveg

Az 1950-es években New Yorkban játszódó történet két egymással rivalizáló banda összetűzéseiről szól. A Jets második generációs amerikai fiatalokból áll, a Sharks Puerto Ricó-i emigránsokból - mindkettő legfőbb célja a környék fölötti uralom megszerzése. A gyűlölködés közepette is feléled azonban a romantikus érzés, legalábbis két fiatalban: Tony, a Jets korábbi vezére beleszeret a Sharks bandát vezető Bernard húgába, Mariába.

Mint ahogy Shakespeare klasszikus szerelmi története is örök, az általa ihletett West Side Story témája sem látszik avulni: olyan társadalmi problémát ábrázol, amely újra és újra felbukkan mindenhol, gyakran még emigránsok sem kellenek hozzá.

Irving Shulman regénye a Leonard Bernstein zenéjével világsikerré vált musical alapján készült, amely igazi örökzöld: ezt nemcsak a számtalan színházi bemutató és a 10 Oscar-díjjal kitüntetett, 1961-es film igazolja, hanem az is, hogy most, 60 évvel később a Steven Spielberg rendezésében készült újabb feldolgozást is hatalmas érdeklődés kíséri.

A WEST SIDE STORY-t először a Broadwayn mutatták be, és hamarosan a huszadik század egyik legkreatívabb musical-előadásaként emlegették. Mozifilmként hasonlóan látványos sikereket könyvelhetett el.

A modern környezetben játszódó klasszikus történetet az amerikai színháztörténet egyik legnagyobb teljesítményeként tartják számon.

Regénnyé átdolgozta IRVING SHULMAN

A West Side Story című Broadway-musical regényváltozata

Jerome Robbins ötlete alapján

Szöveg: Arthur Laurents

Zene: Leonard Bernstein

Dalszöveg: Stephen Sondheim

A teljes eredeti produkció rendezője és koreográfusa:
Jerome Robbins

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irwin Shulman: West Side Story

Gallery Books, New York, 2020

Fordította Wiesenmayer Teodóra

Copyright © Simon & Schuster Inc., 1961

Hungarian translation © 2021 Wiesenmayer Teodóra

Magyar kiadás © 2021 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Szabó Levente

ISBN 978-963-479-797-5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Takács M. József

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Első fejezet

Riff Lorton a karórát nézte, amit az előző héten húzott le egy részeg csuklójáról, látta, hogy kilenc körül jár az idő, és sóhajtott egyet, mivel az éjszaka nagyobb része még előtte állt. Mióta elkezdődött a nyári időszámítás, az akciókat később kellett indítani, miután teljesen besötétedett. Bár Riff egész nap nyugtalannak érezte magát, be volt sózva, hogy a Jets emelje már fel a seggét, és induljanak végre.

Egy olyan ifjonc esetében, mint Baby-John, teljesen rendben volt, hogy csak a közelben lóg utasításokra várva, neki azonban éjszakánként meg kellett mutatnia a Jetsnek, hogy ő is ugyanúgy képes irányítani és fontos tényezővé tenni a bandát, mint Tony, mielőtt felszívódott volna.

Volt néhány dolog, amivel elüthették az időt. Például átmehettek a Central Parkba, hogy keressenek egy kifosztható részeget, mert még néhányuknak a Jetsben szüksége volt karórára. Vagy akár a bokrok között is ólálkodhattak, amíg rajta nem kapnak valami balfaszt, aki épp a barátnőjével csinálja, hátha őket is beveszik. Sőt, külön is válhatnak, és egyesével, csípőjüket kihívóan riszálva végigsétálhatnak a Parkon, amíg valamelyikük fel nem szed valami tetves buzit, akivel sétál egyet, mielőtt lenyúlja a pénztárcáját és a karóráját.

Riff úgy döntött, ezek közül egyik sem játszik. Amint besötétedik, a Park megtelik zsarukkal, akik először ütnek, azután kérdeznek. Ha egy srác vadul smárol egy csajjal, az ártatlan bámészkodó máris azt hiszi, baj van, hogy a csajt meg akarják erőszakolni, ráadásul e pasasok között akad néhány elég kiszámíthatatlan fickó – dokkmunkás, kamionsofőr, dzsúdóoktató, birkózónak is beillő alak –, akikkel ha összeakaszkodunk, betört fejjel végezhetjük. És még a buzis kinézetűekkel sem lehet biztosra menni; akár civilruhás zsaruk is lehetnek, akiket a homár őrjáratba osztottak be. Szóval a park kilőve.

Meg persze ott volt még a zsuga, de a Jetsben szívesebben választották a másik élvezetet, és aki korán felszedett egy csajt, az elvolt vele az éjszaka hátralevő részében; és ahogy Graziella lóg rajta, a végén még idő előtt vénembert csinál belőle.

Okos és menő csaj létére a fejébe vett néhány agyament dolgot a házasságról, és egyre többet tépte a száját arról, hogy évről évre egyre több korukbéli srác házasodik meg. Az eszem megáll! Még meg is mutatta neki az újságban azt a rovatot, ahol közölték a házasságkötési engedélyt kiváltó párok nevét és korát, és közülük sok tökfej alig volt tizennyolc éves.

Kösz, nem, mondta magában Riff, tudván, hogy a Jets többi tagja is egyetértene vele. Neki tökéletesen megfelelt, hogy házasság meg egyebek nélkül csinálják a dolgokat.

– Itt Action, és azt kérdi, mi az eksön? – Riff érezte, hogy a helyettese oldalba böki. – Mit fogunk ma csinálni, amivel árthatunk szép kis városunk hírnevének?

Rick a huszonkét éves korát tanúsító személyi igazolványával piszkálta a fogát. A középtermetű, szögletes arcú és állú fiatal srác a haját nagyon rövidre nyíratta, hogy azt senki se tudja megragadni bunyó közben. Hatalmas, okos szemek csillogtak kétszer is eltört orra fölött.

Riff a Jets bandába tartozó többi fiúhoz hasonlóan a meleg időben használatos szokásos egyenruhát hordta: chino nadrág vagy farmer, feszes póló, ami kiemeli az izmos felsőtestet, és rövid szárú fekete csizma. Miközben a lámpaoszlophoz dőlve álldogált, a többiek köré gyűltek a döntésére várva. Szemükben a várakozás ragyogásával, ajkukat a kegyetlenség kemény vonásába összepréselve, ujjaikat ökölbe szorítva idegesen toporogtak, mintha alig várnák, hogy indulhassanak.

Riff átnézett a fejük felett, ahogy azt korábban oly sok estén megtette abban a reményben, hogy meglátja Tonyt a háztömb mentén feléjük közeledni. Azt, hogy miért rázta le őket Tony úgy, ahogy azt tette, Riff sehogy sem tudta megérteni, és már gyanúsnak kezdett tűnni az a duma, amit Tony lökött neki az anyjáról. Az ő öreg hölgye, Actioné, A-Rabé, Dieselé, Gee-Taré, mindnyájuké naponta fenyegetve érezhette magát, de a kaszás eddig még egyikhez sem jött el.

– Ne várj már arra a polyákra – hallotta Actiont. – Tony egy fikarcnyit sem kíváncsi ránk.

– Tudod, mi a te bajod? – kérdezte tőle Riff.

Action tett egy lépést hátrafelé, és összekulcsolta a kezét, hogy megropogtassa az ujjperceit. – Rajta, bökd ki.

– Ami téged illet, két főnök semmivel sem jobb egynél.

Baby-John gúnyosan felnevetett. – Hé, minden rendben, Riff. Bizonyára új szövegíród van. – Félrekapta a fejét, hogy kitérjen Action keze elől, majd a járdaszegély irányába szökkent. – Minden rendben, Action. Bocs, hogy nevettem.

– Még egy ilyen, és arra sem lesz időd, hogy bocsánatot kérj – figyelmeztette Action Baby-Johnt, és egyben a Jets banda többi tagját is.

Szíve mélyén Action sosem volt meggyőződve róla, hogy Baby-John az az újonc lenne, akire a bandának szüksége van. Tony pártfogásába vette a kölyköt, emlékeztetve a többieket, hogy többségük tizenhárom-tizennégy éves korától kezdett együtt lógni a Jetsszel, mert az a kölyök, aki nincs bent, az egyértelműen ki van rekesztve, és még képes úgy dönteni, hogy nem az utcát választja. Azonban különbség van egyik vagy másik kölyök és Baby-John között, gondolta Action – nos, átkozott egy becenév volt ez olyasvalakinek, akinek a segítségére számít az ember, hogy ott álljon, kezében egy feszítővasat lengetve, amikor a harc keményedik és kezd bedurvulni.

Action egyre gyakrabban kezdett azon tűnődni, hogy átveszi Rifftől a banda vezetését. De ha ez sikerülne, neki kellene megmondania a Jetsnek, hogy mit csináljon, és ténylegesen vezetni kellene őket; így azonban beledumálhat mindenbe, ami történik, és készenlétben tarthatja Riffet, akinek megállás nélkül bizonyítania kell az alkalmasságát.

Mivel Riffnek dolgoznia kellett a pozíciója megtartásáért, a Jets összetartó és erős csapat volt, és a környéken egyik fehérekből álló geng sem akart ujjat húzni velük. Még a negrók is eleget tudtak ahhoz, hogy ne tegyék be a lábukat a környékre. Csak a Puerto Ricó-iak, azaz a PR-ek közül jelentek meg ott napról napra egyre többen, és mivel az átkozott zsaruknak, a polgármesternek vagy bárki másnak nem volt elég esze ahhoz, hogy tegyen valamit, a Jets banda vette kézbe az ügyet.

Talán a polgármester kitüntethetne minket, gondolta Action, miközben tovább dörzsölgette ujjperceit. Lenne egy nagy ünnepség, sok beszéddel, rengeteg piával és ribanccal, és a végén átadnák nekik az érmet, ők pedig jól meglepnék a görényeket azzal, hogy megmondják nekik, hová dugják a medáljukat!

– Nem is tudom – mondta Diesel, miután felegyenesedett egy kézenállásból –, úgy tűnik, ez a leghosszabb este, amire emlékszem. – Felnézett a csillagokra, majd az utcai lámpákra. – Semmi ötletem – tette hozzá. – Nem vagyok elég fáradt ahhoz, hogy valahova lefeküdjek aludni. Éjszakai mozizás, valaki?

– Dugulj el – mondta Riff. – Sétálunk egyet, és meglátjuk, mi történik. Te… te – mutatott rá Mouthpiece-re és Tigerre –, tartsátok nyitva a szemeteket, hátha akad valami balhé.

Riff kihúzta magát, a két hüvelykujját beakasztotta övének súlyos katonai csatja mögé, majd túlzottan merev léptekkel, szemét egy távoli pontra meresztve elindult. Senki nem állhatott az útjába, ez az ő területük volt.

Mögötte kettesével és hármasával haladtak a Jets tagjai, Baby-John olyan közel ment Riffhez, amennyire csak mert, utánozva őt, amennyire csak merte, remélve, hogy senki sem veszi észre, különösen Riff, hogy ő is beakasztotta a két hüvelykujját az övcsatja mögé. Most már Action, A-Rab, Big Deal, Snowboy és Gee-Tar is így ment. Ezzel jelezték, hogy a Jets banda portyára indult, készek bármilyen okból bárki ellen kiállni – bárhol, most azonnal.

A kinézetüket, viselkedésüket, elszántságukat illetően a Jets bandát nem lehetett megkülönböztetni a többezernyi másik bandától, amelyek a kerületben kóboroltak, és a legijesztőbb velük kapcsolatban az volt, hogy gyűlöletüknek nem volt konkrét célpontja. Tekintetükkel, szavaikkal és cselekedeteikkel – de még a gondolataikkal is – minden útjukba kerülő dolgot vagy személyt gyűlöltek. Céltalanul bolyongtak a városban, romboláson törték a fejüket. Számukra semmi sem volt biztonságos, mert minden és mindenki az ellenségük volt. Ennek következtében a Jets tagjai egy vak, esztelen fenevad gonoszságával vetették rá magukat bármire, amibe belebotlottak.

Áldozatuk vagy célpontjuk lehetett egy olyan ember, akivel az előző nap még barátságosak voltak, egy fiú vagy egy lány, akivel percekkel korábban még viccelődtek, egy boltos, aki azelőtt mindig hitelezett nekik, egy üres épület, amelynek még volt egy ép ablaka. A vak rombolásra elszántak, az embereket és intézményeket értékelni képtelenek voltak, és amikor már senkit sem találtak, akit tönkretehettek, egymás ellen fordultak.

Így a város a maga ezernyi utcájával, tízezer házával, tetőjével, pincéivel és sikátoraival egyetlen csatatérré vált. Megszűnt a biztonság, és az emberek féltek kimenni az utcára, rettegésben éltek.

Amíg a Puerto Ricó-iak meg nem jelentek a színen. Ezután a bandáknak már volt céljuk és célpontjuk, és a város mindenki számára sokkal biztonságosabbá vált – kivéve a PR-eket. Ők meghívás nélkül érkeztek ide, így maguknak köszönhették az őket ért csapásokat.

Néhány gondolkodó ember azon tűnődött, mi történne, ha a PR-ek megfutamodnának, vagy kiűznék őket a városból. Az volt a legjobb, ha az ember nem ásott túl mélyre, és nem tervezett túl hosszú távra. A dolgok akkori állása szerint a bandák háborúztak a PR-ek ellen, a PR-ek pedig ezt megbosszulták. A derűlátók szerint akár ki is irthatják egymást; és ezzel a boldog jövőbeli reménnyel a város továbbra is ugyanúgy folytatta az ügyeit – és a haldoklást.

Mivel az éjszaka meleg volt, az ablakban lógó vagy a bérlemények verandáján ücsörgő emberek meglátták a Jets tagjait, de csak azok kiáltottak oda nekik, akik nyíltan egyetértettek a tevékenységükkel. Azok, akik nem értettek egyet, elfordultak, vagy az újságjuk és a zsebkendőjük mögé bújtak, mert a Jets neve egyenlő volt a bajjal, és ebben a sűrűn lakott tömbben az embernek a bajból így is több jutott, mint levegőből, fényből vagy reményből. Akkor miért kellene tovább keresni?

Más utcákban is voltak gengek, amelyek tagjai sokáig aludtak, délután elkezdtek mocorogni, majd portyázó macska módjára éjszakára éledtek fel teljesen, hogy aztán Manhattan túlzsúfolt, hanyatló negyedének, a West Side-nak a pincéiben, sikátoraiban, tetőin és utcáin cserkésszenek.

Akkoriban nem volt hová költözni, nem volt hová menni. Már húsz év eltelt, mióta a második világháború megkezdődött és véget ért, de a hétköznapi ember számára megfizethető lakások iránt még mindig túl nagy volt a kereslet, ezért azok felárral keltek el. Ha egy fehér ember fel akarta mondani az albérletét, sehol nem akadt olyan tulaj, aki ne örült volna a megüresedett bérleménynek, amelyet máris magasabb bérleti díjjal tudott újra kiadni.

És ha a tulaj három szobát további öt, hat vagy akár nyolc szobára akart felosztani, mindegyiket meg is tudta tölteni Puerto Ricó-iakkal, és annyi lóvét tudott így összekaparni magának, hogy az év nagyobb részét Floridában vagy Kaliforniában tölthette. Sosem kellett meglátogatnia az ingatlanjait, a bérlőit, és nem kellett semmit sem tennie a folyosók, a falak és a tetők karbantartása érdekében. Ha az épület összeomlott, a tulaj még mindig átalakíthatta parkolóházzá az ingatlanját.

Végül még azok az emberek is, akik nem szerették a Jetst, el kellett ismerjék, hogy a srácok tesznek valamit, hogy megmentsék azt a keveset, ami a környékből megmaradt nekik. Még akkor is, ha nem tetszettek nekik a srácok módszerei, a fiúk legalább tettek valamit, és ez többet ért, mint a politikusok belvárosi szájtépése.

Egyik politikus sem a West Side-on élt; egyiküknek sem kellett megküzdenie egy aprócska szobáért, egy kis levegőért; és ha a város veszélyessé, zsúfolttá, nyomasztóvá vált, ha sötétedés után egyre több utcába volt kockázatos bemenni, az kinek a hibája? Soha egyik bérház lakóját sem kérdezték meg, akarják-e, hogy a PR-eket beengedjék az országba. A döntésben nem volt szavuk, ami nem azt jelentette, hogy nem ellenzik a dolgot. Egyik újság sem emelte fel a hangját a West Side-on élők érdekében – csak az olyan kölykök, mint a Jets tagjai, akik a hangjukat és az öklüket használták. Ezt jobb volt nem elfelejteni.

A Jets tagjai fogukat csattogtatva, sarkukat keményen a földbe vágva, szájuk sarkában önelégült mosollyal, lassan keltek át az úttesten, arra kényszerítve a gépkocsikat, hogy csikorogva megálljanak. Amikor az egyik ostoba sofőr kihajolt a kocsi ablakán, arra utasítva őket, hogy szaporázzák lépteiket, Riff megállt, ellenségesen végigmérte, majd a kocsi felé indult Actionnel és Diesellel a nyomában, mire a sofőr kétségbeesett gyorsasággal felhúzta az ablakot, és bezárta az ajtókat. Mint egy rémült hal az akváriumban, amelyet egy macska támadott meg, a sofőr és a mellette ülő nő nem tehetett mást, csak ide-oda fészkelődött, miközben a fiúk teleköpködték a szélvédőt és az ajtók ablakait, mielőtt félreálltak volna, hogy útjára engedjék az autót. Ahogy az elhaladt, belerúgtak a hátsó lökhárítóba, majd vonyítva röhögtek azon, hogy egy újabb kockafej vezette autó seggébe belerúghattak.

Újra a járdán, önelégülten, Action egy középkorú Puerto Ricó-i férfire és nőre mutatott, akik éppen egy kis Puerto Ricó-i élelmiszerüzletből léptek ki. Meglátták a fiúkat, egy kissé haboztak, bizonytalanul néztek egymásra, majd visszavonultak a boltba. De nem úszhatták meg ilyen könnyen. Riff jelt adott, és Snowboy, aki szerette kommandósnak képzelni magát, kinyitotta az ajtót, hogy behajítson egy kis bűzbombát a zsúfolt boltba.

– Mi a fene – szólt oda Snowboy Baby-Johnnak, miután utolérte a Jets többi tagját. – Úgy élnek, mint a disznók, nem kéne hogy zavarja őket, ha disznószagú a kaja, amit esznek.

Baby-John bölcsen bólogatott, miközben eltárolta ezt az információt jövőbeni használatra. Nemcsak Riff és Action mutatta meg neki, hogyan bánjon a taknyos sofőrökkel, akik azt gondolják magukról, hogy az autóval együtt az utcát is megvették, hanem Snowboy is emlékezetes módon kezelte a PR-eket. És ha azok otthon mindezt elmondták a fiaiknak, és a fiúk a Jets megkeresésére indultak, az is rendben volt, mert bármely PR-t, aki az ő területükre teszi be a lábát, alaposan összeverik.

A Jets tettre sóvárgó harcias kedvvel folytatta környékbeli portyázását.

Ez már a második olyan éjszaka volt, amikor úgy pásztázták végig a területet, hogy igazából semmi sem történt, és Riff tudta, hogy a srácok kezdenek elég nyugtalanok lenni ahhoz, hogy ellene forduljanak. Ez volt Action célja. Egy főnöknek gondoskodnia kell az embereiről, állandó pezsgésben kell tartania a dolgokat, és az, aki erre képtelen, nem valami jó góré.

Csupán egyetlen ember volt, akinek Riff szívesen adta volna át a Jetst, és amikor újra eszébe jutott Tony, csak elkeseredni tudott. Talán ez a baj, gondolta Riff; olyan sok időt töltött azzal, hogy Tonyt fedezi, hogy már nem jutott elég a srácokra és az akciókra, amiket tőle követeltek.

Hirtelen meghallotta Mouthpiece kiáltását: három PR volt az utca túloldalán, kilenc óránál. Riff és a fiúk hirtelen sarkon fordultak, és elindultak célpontjuk felé. De a sárgával szegélyezett kék dzsekit viselő PR-ek, ez a Sharks banda ismertetőjele volt, egy összekötő folyosóba vetették magukat, Riff pedig káromkodott, mivel oda hasztalan volt követni őket.

De ha a környéken hárman is vannak a Sharksból, akkor több is lehet itt belőlük. Riff hallotta, amint Action megjegyzi, hogy ma este péppé zúzza a Sharks-tagokat, és ahogy a többiekben is fellángolt a harci láz, még elszántabban kezdték el keresni az ellenséget. Épp egy sarkon igyekeztek befordulni, hogy két csapatra szakadva nagyobb területet tudjanak átkutatni, amikor Riff felemelte a kezét annak jeléül, ami a bajok közül a legrosszabbat jelentette: hekusok. Mivel a zsarukról már széles körű tapasztalattal rendelkeztek, lelassították lépteiket, és megvárták, hogy a járőrkocsi egy kicsit eléjük guruljon, mielőtt megáll.

A Jets persze teljesen ártatlannak igyekezett látszani – csak egy kis séta, semmi több. Riff közelítette meg elsőként a járőrkocsit. Mouthpiece lelépett, mivel nála voltak a kések, két pár bokszer és két biciklilánc, utóbbiak az egyik zsebéből dudorodtak ki. Riff magában mosolygott, amikor meglátta, milyen ügyesen szívódik fel Mouthpiece az egyik bérház alagsorában. A hátsó udvarokon át, a tűzlépcsőkön fel- és lemászva Mouthpiece eljutott a titkos pincebéli ládájukhoz, amely fegyverraktárukként szolgált.

Hogy a zsaruk ne eredhessenek a Jets fegyvereivel elillanó Mouthpiece nyomába, Riff a kocsi ajtajára helyezte a kezét, hogy azt csukva tartsa, és előrehajolt, így köszönve a civil ruhás nyomozónak és a mellette ülő egyenruhás zsarunak.

– Nos, akármi legyek, ha ez itt nem Schrank detektív – köszöntötte Riff az amúgy kellemes arcú, de most ingerült férfit, aki próbálta kinyitni az ajtót. – És Krupke közrendőr – ismerte fel a másik oldalon Action és Big Deal által fogva tartott sofőrt. – Mi járatban vannak ebben a városrészben?

– Ki volt az a fickó, aki lelépett – követelőzött Schrank. – És vedd le a mancsod az ajtóról, mielőtt eltöröm az összes ujjadat.

Riff hátralépett, és tekintetével jelzett Actionnek, hogy a zsarukat engedje ki a kocsiból.

– Mondhatom, kedvesen köszöntik ezt a néhány ifjú polgárt, akik igyekeznek békességben élni a törvény és rend képviselőivel – panaszolta Riff.

Schrank tett néhány tétova lépést a járdán, mintha követné a tagot, akit a bandától elszakadni látott; de most már lehetetlen volna megtalálni, így Schrank erőltetett mosollyal villantotta ki fogsorát. A magas, nagydarab, erős felépítésű férfi, aki hatalmas kezeivel kivette a részét a fejek betöréséből, a sarkán billegve fejtette le a papírt a rágóról, amit aztán a szájába helyezett.

– Ki lépett le olyan sietősen? – kérdezte.

Riff látványosan számolni kezdte a fejeket.

– Mindnyájan jelen vagyunk, és készek az együttműködésre. Ha most volna szíves elmondani, minek köszönhetjük a szerencsét, hogy a társaságukat élvezhetjük, eléneklünk maguknak két versszakot az üdvözlő dalunkból.

– Ez nem élvezet, és nem vagytok nekünk társaság – mondta Schrank. Már harminc éve volt az erőszak nyomában, vonásait megkeményítette a tapasztalat és az a filozofikus fatalizmus, amely lehetővé tette a túlélését. Schrank úgy hitte, minden ember romlott, de a bajkeverőket ki kell irtani vagy addig ütni, amíg be nem hódolnak.

– Ha még valaki elkotródik, azokon a srácokon verem le, akiket elkaptam – figyelmeztette a Jetst. – És ne nézz már ki ilyen piszkosnak, A-Rab.

– Én, szerencsétlen, így szoktam kinézni – tiltakozott A-Rab. – Ha tudja, hogyan nézhetnék ki másképp…

– Tudom, hát – vágott gyorsan közbe Krupke. – Mi ketten menjünk el valami hátsó udvarba. Bármi, amit a képeddel művelek, javítani fog rajta.

Schrank csendre intette Krupkét. – Melyikőtök hajított bűzbombát az utca végében lévő bodegába?

– Bodega? – kérdezett rá Baby-John. – Kérem, uram, ha ez valami csúnya szó, akkor ne használja, mert én még nagyon fiatal és ártatlan vagyok.

– Szerintem jobban tennéd, ha hazahúznád a valagadat, kölyök – figyelmeztette Schrank Baby-Johnt. – Hülye vagy, hogy ezzel a szedett-vedett bandával lógsz együtt.

Snowboy védelmezőn Baby-John köré vonta a karját. Az utolsó bűzbombát használta el az élelmiszerboltra, ezért tiszta volt.

– Távol tartjuk a bajtól, Schrank nyomozó, uram. – Megveregette Baby-John fejét, mire a kölyök gúnyos ártatlansággal forgatta a szemét. – Távol tartjuk őt a rossz társaságtól.

– Szóval semmit sem tudtok a boltban történtekről? – Schrank nem vett tudomást a heccelődésről, hogy ne térjenek el a tárgytól.

Riff megrázta a fejét, jobb kezét felemelte, mintha épp esküt tenne.

– Néhány perce épp láttunk néhány tagot a Sharksból – javasolta. – Talán az a szerencsétlen boltos nem fizetett védelmi pénzt, vagy valami ilyesmi. Ha most helyettesként be akar minket sorozni, és a törvény fegyvereivel akar minket felszerelni – vágyakozva nézett Krupke súlyos pisztolytáskájára –, szívesen szolgálunk minden fizetség nélkül.

– Hagyd abba a színjátékot – ripakodott rá Schrank. – Nem a Sharks tette. A boltos azt mondta, nem egy PR volt.

Big Deal két kezét kitárva szomorúan rázta a fejét.

– Ha nem PR-ek voltak, és minden bizonnyal mi sem voltunk, akkor egy nagyon szomorú következtetésre kell jutnom. Ezt a gaztettet egy zsaru követhette el.

– Talán két zsaru – tette hozzá Snowboy. – Renegátok, akik megszegték szolgálati esküjüket.

– Helyes – értett vele egyet Big Deal. – Egyik az ajtót nyitotta ki, a másik bedobta a bombát. Szörnyű, szörnyű – kotyogta. – Hogy mik meg nem történnek!

– Ne húzz fel! – tanácsolta Schrank Big Dealnek. – Ki tette? A srác, aki lelépett? Gyerünk – sürgette őket. – Van különbség aközött, hogy az ember spicli, vagy hogy együttműködik a szervekkel. Vagy ezt a magatokfajta kajakosok nem tudják?

– Tudjuk, mi a különbség, uram – Riff Schrankről Krupkéra nézett. – Önök, uraim, ezt megtanították nekünk.

– Talán érdekli önöket, hogy félretesszük minden kevés kis pénzünket, hogy mindkettőjüknek, uraim, megfelelő ajándékot vehessünk azért, mert ezt a tudást átadták nekünk – hangzott Snowboy ékes szónoklata, mire Baby-John kétrét görnyedt a röhögéstől. – Ez az a fajta tudás, amely jobb polgárokká hivatott minket tenni, és ami nélkül életünket a tudatlanság sötétségében éltük volna tovább. Akkor hogyan tudtunk volna valaha is teljes mértékben eleget tenni polgári kötelezettségeinknek?

Miután szerényen felemelte a kezét, hogy lecsendesítse a tapsot, Snowboy meghajolt, és tett egy lépést hátrafelé, hogy kikerüljön Krupke gumibotjának hatótávolságából.

– Jól figyelj, Riff – folytatta Schrank –, és ez az összes rohadt cimborádra is vonatkozik. – Hirtelen mozdulattal jobb kezével megragadta Riff vállát, és fájdalmas, erős szorításban tartotta. – Lehet, hogy meglepő hírekkel szolgálok. – Tovább fokozta a szorítást, remélve, hogy a srácnak megrándul az arca. – Nem a tiétek az utca, huligánok.

– Sosem mondtuk, hogy a miénk lenne. – A fájdalom ellenére Riff tudta, hogy a hangja nyugodt és közömbös.

– Túl sok volt már az összecsapás és a robbantgatás köztetek és a PR-ek között. Ezt elmondtuk nekik is, és most elmondjuk nektek is. Mivel nektek, srácoknak, lennetek kell valahol, azt akarjuk, a ti tömbötök körül legyetek, és ne máshol. Ne a járdát torlaszoljátok el.

Action megtapsolta.

– Az üzenet hivatalos! Még dolgozni sem mehetünk! Köszönjük, Schrank nyomozó!

– Köszönöm, hogy emlékeztetsz rá – mutatott Schrank Actionre –, mert épp itt az ideje, hogy a dologházat emlegessük. – Már nem mosolygott, az álla kemény mozdulataival forgatta szájában a rágógumit. – A helyzet a következő – kezdte, és bal kezét keményen ökölbe szorítva figyelmeztette a többieket, hogy fogják vissza a viccelődést. – Ha nem vetek véget a balhézásnak, ha nem tartom tisztán és csendben a környéket, újra visszakerülök a körzetbe, ami azt jelenti, hogy ugyanazokat az utcákat fogom járni, mint ti, amit mindig is utáltam. De nekem most céljaim vannak, és az elérésükhöz nektek együtt kell működnötök velem. Vagy legalábbis bele kell törődnötök a helyzetbe. Szóval ez van – ujjaival erősebben szorította Riff vállát, és megcsavarta, hogy kibillentse egyensúlyából a dacos srácot. – Azt akarom, hogy visszamenjetek a tömbötökhöz. Azon túl nem akarlak látni benneteket. Nem akarom, hogy a Sharks vagy bármelyik másik PR-geng után szimatoljatok. Nem akarom, hogy bármi olyat tegyetek, ami arra buzdítja őket, hogy utánatok jöjjenek. Megértetted, Riff? Az isten verjen meg – erősen megrázta a fiút –, értve vagyok?

– Értem – válaszolt Riff. A kínzó fájdalom elzsibbasztotta a vállát, de nem akarta azt az örömet megadni a zsarunak, hogy ezt a tudomására hozza. A Jetsnek büszkének kellett lennie rá, és úgy érezte, Tony is az lenne. – Azt akarja, hogy úgy viselkedjünk, mint mindig. Békésen.

– Ami pedig a többi szemétládát illeti – folytatta Schrank –, átadhatjátok nekik az üzenetemet. Ha nem úgy táncolnak, ahogy én fütyülök, akkor azt akarják, hogy a szart is kiverjem belőlük. És én meg a társaim készen állunk, alig várjuk, hogy eleget tegyünk a kötelességünknek. – A kezével lökött egyet Riffen, aki megbotlott, és Actionre esett. – Menjetek vissza a tömbötökhöz – ismételte Schrank. – Krupkéval rendszeresen meglátogatunk titeket, mert szólni akarunk nektek, amikor ideje van lefeküdni.

Amikor Krupkéval visszamentek a járőrkocsihoz, Schrank azt érezte, hogy nincs szeretet, sosem volt, és nem is lesz soha. Mielőtt beszállt volna, a hüvelykujjával jelzett a fiúknak, hogy menjenek útjukra, és a szeme sarkából látta, hogy Krupke csodálja azért, ahogy a helyzetet kezelte. Krupke erre emlékezni fog, és emlegetni fogja; talán hasznára válik azoknak a zsaruknak, akiknek már eleget mosták az agyát ezzel a szociológiai baromsággal, amiben arról szónokolnak, hogy a hátrányos helyzetűeket gyakran félreértik.

Ő nagyon is megértette őket, és ha nyakon csíphette volna azt a srácot, aki a bűzbombát eldobta, beledörgölte volna az orrát. Schrank mélyet sóhajtott, és látta, hogy Krupke bólogat, mert a rendőr megértette, hogy egyikük munkájában sincs köszönet – a veszélyről nem is beszélve.

De egy zsarunak nincs ideje a veszélyre gondolni. Ha ezt tenné, azt jelentené, hogy kezd félni, és ezekben az időkben a rendőrség megkövetelte a félelemmel szembeni teljes közönyt. Jets és Sharks. Ez csak kettő volt a West Side-ot háborgató bandák közül. Schranknek néha úgy tűnt, hogy több banda van, mint csótány. De akár bandákról, akár csótányokról legyen szó, mindet el kell taposni.

– És most merre? – kérdezte Krupke.

Schrank újra felsóhajtott.

– Lássuk, megtaláljuk-e a Sharks bandát. Van egy kis beszédem Bernardóval.

– Kemény kölyök? – kérdezte Krupke.

– Csak annyira, mint a többi. Akcentussal beszéli az angolt, de egy jó kis öklös a képébe olyan nyelven van, amit biztosan megért. Ezt a nyelvet mindenki érti.

Nézték, ahogy a Jets vonul az utcán, és gyűlölték, ahogy a srácok bunyóra készen feszítenek: merev lábbal, sarkukat keményen az útburkolatba vágva, vállukat előre-hátra mozgatva, hüvelykujjukat az övükbe akasztva haladtak.

– Mit gondolsz, nem kéne visszamennünk a boltba? Hátha sikerül valami személyleírást szerezni a kölyökről – javasolta Krupke.

Schrank az orrát ráncolta.

– Nem. Ki nem állhatom azt a bűzt.

– A bombáét vagy a tulajét? – kérdezte Krupke.

Schrank kurtán és keserűn nevetett.

– No comment.

Abból, ahogy a srácai mentek, ahogy fütyörésztek, nevettek és hencegtek, Riff tudta, hogy a Jets úgy érzi, teljes győzelmet arattak, ráadásul a kopók fölött. Az emberek látták, hogy a zsaruk beszélnek hozzájuk, látták, ahogy ellenállnak a büntetésnek, és a hír a PR-ekhez is el fog jutni. Talán Tonyhoz is visszajut a hír, és ez visszahozhatja őt a Jetsbe.

Riff egy szóval sem tiltakozna, ha Tony vissza akarná venni a vezetést. Titokban mosolygott magában, amikor arra gondolt, milyen érzékenyen érintené ez Actiont, de így van rendjén. Action látta, milyen tökösen állja a próbát – öcsém, volt egy szorítása annak a rohadéknak. Riff meg akarta dörzsölni a fájó vállát, de inkább nem tette, mert azt akarta, hogy a Jets azt higgye, egy kicsit sem fájt neki a szorítás. Senki sem mondhatja róla, hogy nem tud igazi vezetőként szembenézni egy büntetéssel.

Egy hitelre ékszert kínáló üzlet rácsos ablaka fölött kigyulladó utcai lámpa tudatta Riff-fel, hogy mindjárt tíz óra. Aznap a dolgok viszonylag gyorsan történtek; visszatérve az utcasarkukra a fiúk talán eltöltenek még egy órát az események megbeszélésével, eljátszva a szerepüket, egymásnak elmesélve, hogyan akartak beolvasni Schranknek és Krupkénak, mit tettek volna, ha a rohadt zsaruk akár egy ütést is rájuk mértek volna. És akkor eljön a tizenegy óra.

Még mindig túl korán ahhoz, hogy hazamenjenek, de nem túl korán ahhoz, hogy csajokra vadásszanak. Túl sok óra volt még hátra reggelig – tétlen órák –, és szinte már kínozta Riff testét a benne feszülő, robbanásra kész energia.

Találkoznia kell Tonyval, újra beszélni vele, könyörögni neki, hogy jöjjön vissza. Amikor Tony mozgatta a szálakat, minden óra minden percét kihasználták, egyik tennivaló a másik után. Igaz, hogy akkoriban Tony és a Jets többi tagja azzal volt elfoglalva, hogy megszerezzék a terület feletti uralmat. Mindenkit le kellett győzniük ahhoz, hogy a területet kisajátítsák, és Riff meg a srácok sebhelyekkel tudták bizonyítani, hogy a csatát megnyerték, és övék a terep. A környéken senki sem akadt, aki akár gondolatban is kihívta volna őket addig, amíg Bernardo – az első PR, aki a háztömbbe költözött – meg nem jelent a színen.

A többi PR elszórtan él a környéken élt, de Bernardo folyamatosan lehozta őket a felségterületükre; és nagyon is egyértelmű volt, mit forgat a fejében: át akarja venni a tömb feletti uralmat. Ha ez sikerül Bernardónak és Sharks nevű bandájának, akkor az összes fehér embernek ki kell költöznie, és ez újabb győzelmet jelentene a halandzsa nyelvet beszélő PR-ek számára. És akkor ők hová fognak menni? A folyóba?

Ő aztán nem, fogadkozott Riff. Ha valakinek a vízben kell élnie, azok a Sharks-tagok lesznek. Átkozott spicek!{*} Sosem fürdenek, a fürdőkádban szenet tartanak; szívességet tennének nekik, ha a folyóba rugdosnák őket.

– Riff!

Riff behúzta a vállát, nem akart megfordulni.

– Hé, Riff! – Anybodys állt mellette. – Mit akart Schrank?

Riff a sápadt, sovány, rövidre nyírt hajú, fiús lányra nézett. Pólója lapos mellet takart, és a lánynak csípője sem volt, amint azt lecsúszott farmernadrágja is mutatta. Koszos lábán koszos edzőcipő, szakadt cipőfűzővel összekötve. Baby-John odafutott, hogy belecsípjen a fenekébe, de Anybodys gyorsan megfordulva, fiús mozdulattal egy kemény jobbossal próbálta leállítani.

Mivel elvétette, színtelen, durva hangon káromkodni kezdett, majd úgy tett, mintha leköpné Baby-Johnt.

– Majd később számolunk – figyelmeztette a fiút. – Mi történt, Riff?

– Beszélgettünk.

– Miről? – kérdezte Anybodys.

– Rólad – válaszolt Riff. – Schrank kérdezte, hogy meg akarunk-e szabadulni tőled, és mi igent mondtunk.

Anybodys Riff karja után nyúlt, de a fiú kiszabadította magát a fogásból.

– Nem hiszek neked – mondta a lány. – Te nem mondanál ilyet egyik Jets-tagról sem.

– De te nem vagy Jets-tag. Ne is próbálkozz – felelte Riff.

– Akkor mi a helyzet? – Anybodys fürgén Riff mellé lépett, és sikerült az ujját a fiú övébe akasztania. – Hajlandó vagyok azt tenni, amit bárki más.

– Komolyan gondolod? – kérdezte Riff.

– Tegyél próbára – válaszolt a lány.

– Épp csajokra készülünk vadászni – mondta Riff elég hangosan ahhoz, hogy a srácok meghallják. – Mindnyájan. Még Baby-John is. Lezavarunk velük egy numerát. Neked melyik csaj jön be?

Az Anybodys ajkáról feltörő zokogást elnyomta a fiúk harsogó nevetése. Vakon, teljes erőből Riff irányába ütött, de a fiú bal kezével kivédte a csapást, és Baby-John újra a lányhoz lépett, hogy a fenekébe csípjen.

Anybodys, akinek patakzó könnyei végigfolytak koszos arcán, csalódottságában egy követ vagy botot vagy bármit keresett, de semmi sem akadt a kezébe; a gúnyolódó bandatagok gyűrűjéből kitörve az autókkal teli úttestet vette célba. Kerekek és sárhányók között keringett, nem törődve a riadt dudálásokkal, amíg át nem ért a járda túloldalára.

– Nem rossz – ismerte el Action. – Tonynak még sosem sikerült ilyen hamar megszabadulnia tőle, mint neked.

Habár évszak szerint tavasz volt, május hava, az enyhe éjszaka kora nyárra emlékeztetett. Maria Nunez a bérház tetején ült. A Central Park felé nézve tekintete megakadt a fényes ablakokon, a szabálytalan fényfoltokon. A lány a tűzlépcsőn hamar fel tudott mászni a tetőre, így elkerülte a fölösleges társalgást az apjával, az anyjával, két nagybátyjával, két nagynénjével, néhány családi baráttal, akik mind egy aprócska, egyetlen ablakkal rendelkező konyhában zsúfolódtak össze.

Odafent az égboltot csillagok pettyezték, és a vékony, ritka felhőket szétszaggatta az átvonuló hold. Maria még alkonyatkor jött fel a tetőre, hogy megcsodálja az alig mérföldnyi távolságban álló épületeket, amelyek most távolabbinak tűntek, mint egy hete, amikor utoljára itt járt.

Az éjszaka lassan szállt le a városra, hogy elhomályosítsa a monolit tömbök alakját, lényegét, erejét, hogy letompítsa a kusza vonalú épületek lakkozott fémből és kőből készült elemeit, hogy kitörölje a tornyokat, és színek mintázatát hozza el az ablakok egymást követő sorába. Az emberek másképp élnek az ilyen gazdag, csodálatos épületekben, és Maria állát a tenyerébe támasztva azon tűnődött, hogy az ottaniak milyen luxusban fürödnek és öltöznek. Milyen mások az utcák odalent; egyáltalán nem olyanok, mint Puerto Ricóban, ahol a házak alig különbek egy kalyibánál, nincsen sem emeletük, sem üveg az ablakaikban, és természetesen vízvezeték-hálózatuk sincs. A legtöbb utcát nem borítja burkolat, járda sincs, csak a nagy szegénység mindenhol.

Amikor csupán az előző héten érte jöttek a reptérre, Mariának hunyorítania kellett, hogy meggyőződjön róla, hogy a kitárt karokkal feléje futó férfi és nő valóban az apja és az anyja, mivel sokkal fiatalabbnak, magabiztosabbnak, ráadásul jobban öltözöttnek látszottak annál, mint amilyennek két évvel korábban látta őket. Amikor kivándoroltak New Yorkba, a szülők úgy döntöttek, hogy Mariát és lánytestvéreit hátrahagyják a rokonoknál. Csak Bernardo, Maria bátyja kíséri el őket New Yorkba, csak ő lesz velük addig, amíg meg nem teremtik az egzisztenciájukat.

Amikor Maria megkérdezte, miért nem jött ki Bernardo a reptérre, az apja csak a homlokát ráncolta, nem válaszolt. De Maria hamarosan megtudta az okát. A fiú tizennyolc éves volt és jóképű; de a tekintete túl keserű, a szája túl vékony, a hangja túl magas volt, és minden szavából az amerikaiak iránti gyűlölet áradt.

Itt, New Yorkban jobban éltek, több jutott nekik mindenből, még gyűlöletből is; és hogy megszabaduljon az utóbbitól, Maria mindent feladott volna, és visszatért volna Puerto Ricóba, mert úgy hitte, a gyűlölködés rossz. Nem akart gyűlölködni, amikor annyival csodálatosabb és örömtelibb szeretni.

Maria ásított egyet, kinyújtotta a karját, és azon tűnődött, talán el kellene mennie aludni. Lemehetne angol nyelvtant tanulni, vagy az apjával angolul társalogni, és közben nem elfelejteni, hogy ebben a nyelvben az igéket másképp helyezik el a mondatokban. De a konyha megtelt a nagy társasággal, és valószínűleg San Juanról beszéltek, és arról a kis közösségről, amit valaha otthonnak neveztek. Miért hagyták el Puerto Ricót? Erre nem kellett válaszolni, elég volt a zsebükbe nyúlniuk, és ránézniük a mosogatóra és a vízcsapra.

Pislákoló fények vágtak át átlós irányban a városon, Maria pedig a tekintetével követte a légi járatot. Vajon ez a repülő Puerto Ricóból jön? Vagy most megy vissza Puerto Ricóba? Újra kísértést érzett, hogy visszatérjen a konyhába, de ott mindenki spanyolul beszél, és még ha angolul beszélnének is, az is spanyolnak hangzana. Ő úgy akart angolul beszélni, mint az amerikaiak, kemény mássalhangzókkal és elharapott magánhangzókkal, hogy a beszéde nélkülözzön minden dallamot és ritmust. Annyira szeretett volna amerikai lenni.

Maria készen állt a karját kitárni, átölelni a holdat és a csillagokat. Tegnap volt tizenhat éves, és az anyja összevissza csókolta, azt kiáltozva, milyen gyönyörű menyasszony lesz belőle. És Bernardo barátja, Chino Martin már egy ideje szerelmes pillantásokat vetett Mariára. Később beszélt Bernardóval és a szülőkkel arról, hogy feleségül akarja venni a lányt. Chino megbízható fiú volt, tanoncként dolgozott egy ruhagyárban a Seventh Avenue-n; egy nap képesített gépkezelő lesz belőle. Jól nézett ki, bár nagyon félénk volt, meglehetősen különbözött Bernardótól.

Lábujjhegyen járva, s közben forogva, Maria csókokat dobott az égbolt és a távoli tornyok felé. Ha férjhez megy Chinóhoz, a lánytestvéreinek több hely jut, mivel a fiúval külön lakásba költöznek. És ha szeretkeznek, sokkal csodálatosabb lesz, mert már a házasságuk napján meglenne számukra az az intim szféra, amit az anyja és az apja már húsz éve nélkülöz. Maria eltakarta az arcát. Nem gondolkodhatott efféle dolgokon, még akkor sem, ha egyedül volt a háztetőn, és az egész világba szerelmes volt.

Ebbe a szerelembe Chino Martin is beleszámított? Nem volt egészen biztos benne. Igen, szerette őt, úgy, ahogy mindent ezen a világon, de annál nem jobban.

Maria meghallotta, hogy kinyílik a tető nehéz fémajtaja, és megfordulva egy férfi sötét árnyékát pillantotta meg. A neve hallatán a lány meglepettség okozta félelme elillant, és a válaszából áradó megkönnyebbült sóhaj elég hangos volt ahhoz, hogy Bernardo megtudja, Maria felismerte őt.

– Te meg miért ücsörögsz itt egyedül a tetőn? – vonta felelősségre a húgát Bernardo.

– Miért ne tenném? – kérdezett vissza Maria.

– Mert nem biztonságos – válaszolt a fiú. – Még akkor sem lenne az, ha Anitával ülnétek itt fent.

– Miért nem? – tartott ki Maria. – Anita nem a te barátnőd?

– Gondolom, az – válaszolt Bernardo. A korlátnak támaszkodva rágyújtott egy cigarettára, az utca felé pöccintette a gyufát, és szemével követte, ahogy az aláhull. – Nem biztonságos egyedül ülni egy háztetőn. Túl sok a csavargó ezen a környéken. Ha valamelyikük a Jetsből meglátna téged itt ülni, ki tudja, mi történne.

Annak ellenére, hogy az éjszaka meleg volt, Maria megborzongott.

– Valamelyikük… azt tette volna?

– Gondolkodás nélkül – válaszolt Bernardo, majd egy nagyot szippantott a cigarettából. – Ma este egyikük bűzbombát dobott Guerra boltjába. Ha elkapom, letöröm a karját.

– Ismered a fiút, aki ezt csinálta?

– Nincs jelentősége. Az egyik volt a Jetsből. Az első, akire lecsapunk, fogja először megkapni a magáét. Ha közülünk fognak el valakit, mi kapjuk meg a magunkét.

– De miért kell ennek így lennie? – kérdezte Maria a fivérét. – Miért kell, hogy bántsanak minket?

– Mert azt mondják, mi bántottuk őket azzal, hogy ide jöttünk. Tudod, mit fogok csinálni?

– Mit?

– Holnap talán elmegyek a Times Square-re néhány sráccal – Pepével, Anxiousszel, Toróval és Moose-zal. Benézünk valamelyik szuvenírboltba.

– Ki akarjátok rabolni? – kérdezte ijedten Maria.

Bernardo megsimogatta a húga arcát.

– Természetesen nem – válaszolta. – Csak venni akarunk néhány vasból készült Szabadság-szobrot. Van néhány ilyen nagyságú – Bernard egy nagyjából harminc centiméteres hosszúságot mutatott –, és ez a méret kábé megfelel arra, hogy a Jets-tagok fejét üssük vele. Tudod, mi van a Szabadság-szoborra írva? – kérdezte a húgától.

– Nem – válaszolta a lány. – Tudnom kellene?

– Valami olyasmi, hogy az összes szegény ember ide jön egy jobb élet reményében. Nos, ez talán igaz – folytatta Bernardo –, de a Jets nem hiszi el. Szóval bele kell ezt vernünk az ostoba fejükbe. És a kis Szabadság-szobrok tűnnek a legmegfelelőbbnek erre a célra.

Maria szembeszállni készült a bátyjával. Tágra nyílt a szeme, a szíve olyan hevesen vert, hogy az már ijesztő volt, és fejét lassan csóválta, miközben meredten bámulta Bernardo nyakkendőjének csomóját, amely a gallérja egyik oldalára csúszott el. A bátyja olyan jól nézett ki, de a szája túl vékony volt, és a szeme annak az állatnak a szemére hasonlított, amit egyszer egy csapdában látott; tele félelemmel, ugyanakkor dacos a gyűlölettől. Ez a kényszerűen magába fojtott gyűlölet félelmetesebb volt, mint egy hangos dühkitörés.

– Miért kell ennek így lennie? – kérdezte Maria. – Ezeket az embereket – mondta, miközben a karjával a várost átölelő mozdulatot tett – én nem gyűlölöm.

– De ők nem szeretnek téged – válaszolt Bernardo. – Nézd – mondta türelmetlenül –, nem szeretnélek többé egyedül látni a tetőn.

Maria megdörzsölte a szemét.

– Chinóval sem?

– Még Chinóval sem – válaszolt a fivére.

– De ő kedvel engem – mondta a lány. – Ez tényleg igaz, beszélt a mamával és a papával. Arról, hogy feleségül venne.

– Ez igaz – Bernardo megölelte a húgát, és magához szorította. – Amikor már menyasszony leszel, egyedül maradhatsz Chinóval. Egyedül ne menj sehová – figyelmeztette újra Bernardo. – A tetves amerikaiak azt hiszik, több mindent jogosultak megtenni, mint mi, és ha egy olyan lányt látnak, mint te… – Megállt, visszalépett, oldalra hajtotta a fejét, és a húgát nézte. – Istenem, te aztán jó kis csaj vagy. Szerencsés fickó ez a Chino. Egyébként tudod, Maria, hogy ő adott kölcsön pénzt mamának és papának a repülőjegyedre? És hogy még az egyik gyerek jegyét is kifizette? Tudod?

Maria bólintott.

– Tudom. Vagyis keményen kell dolgoznom a munkahelyemen, hogy elég pénzt keressek ahhoz, hogy megadjam.

– De kedveled őt?

– Igen – válaszolta Maria.

Bernardo eltaposta a csikket, és egy új cigarettát vett elő a dobozból.

– És szerelmes is vagy belé?

– Nem tudom – mondta Maria. – Mindenesetre kedves fiú. – Menjünk le a tetőről – fogta meg Bernardo a húga kezét. – A társaság hazament, most már lefekhetsz aludni. Jut eszembe, elfelejtettem megkérdezni, hogy tetszik az új állásod?

– Imádom! – csapta össze a kezét Maria. – Gondolhatod, milyen egy esküvőiruha-boltban dolgozni! A ruhák, a fátylak, minden olyan gyönyörű.

– Te leszel a legcsinosabb menyasszony – mondta Bernardo a húgának. – A legszebb mind közül. Amikor Chino meglát, ahogy az oltár felé vonulsz a főhajóban, el fog ájulni. Talán ő más, mint a Sharks többi tagja, mivel munkahelye van, és dolgozni jár. De a többi Sharks közül egyiket sem akarnám neked. – Kinyitotta húgának a tetőtéri ajtót, és méltóságteljesen meghajolt előtte. – Sí, ő jó férjed lesz, Maria. Szóval megpróbálhatnál beleszeretni.

– Meg fogom próbálni – ígérte a lány. – Teljes szívemből meg fogom próbálni. Te is mész aludni?

– Később – válaszolt Bernardo. – Találkoznom kell néhánnyal a srácok közül.

– Minek? – kérdezte Maria. – Hogy elmenjetek verekedni?

Bernardo arcon csókolta a testvérét.

– Csak hogy átbeszéljünk egypár dolgot – felelte a fiú kitérően.

– Isten legyen veletek – mondta Maria.

– Hogyne – válaszolt Bernardo. – Nem bánom, ha velünk tart.

{*} A Puerto Ricó-iak egyik gúnyneve. A kifejezés a tőlük gyakran hallott mondat utolsó előtti szavára utal: I don’t speak English. (Nem beszélek angolul.)