Marion Lennox

Kalandvágy

Jennifer Greene

A pénz néha boldogít

Cara Colter

A nagy karácsonyi álom

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Marion Lennox, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Misty and the Single Dad (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Jennifer Greene, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Billionaire’s Handler (Harlequin, Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: E. Fejes Júlia

© Cara Colter, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Snowbound Bride-To-Be (Harlequin Mills & Boon, Romance 2-in-1)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Kemény Katalin

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 46. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- ISBN 978-615-108-088-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-1-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Marion Lennox

Kalandvágy

1. FEJEZET

Egy pénteki napon történt, akkor, amikor Misty Lawrence délelőtt úszni vitte az elsősöket.

Bár már egy órája visszaértek a tanterembe, a fiatal tanítónő hullámos gesztenyebarna haja, melyet az úszás miatt copfba font, még mindig nem száradt meg egészen.

Amikor észrevette a férfit, először azt hitte, rosszul lát. Szoborszerű görög szépségekkel eddig viszonylag ritkán lehetett találkozni a Banksia Bay-i általános iskolában. Márpedig az ismeretlen, aki a tanterem ajtajában állt, leginkább Adoniszhoz hasonlított. Misty legalábbis még sohasem látott ilyen jóképű pasit. És az alakja… A kopott, szűk farmer és a feltűrt ujjú, kigombolt nyakú hófehér ing, amelyet viselt, előnyösen hangsúlyozta keskeny csípőjét, széles vállát, izmos karját.

Adonisz azonban nem egyedül jött az iskolába. Egy nagyjából hatéves fiúcska kezét fogta, aki nyilvánvalóan a fia lehetett: ugyanolyan hullámos fekete haja volt, mint a férfinak, ugyanolyan zöld szeme és ugyanolyan kreol bőre. A vonzó ismeretlen mosolyogva lehajolt a gyerekhez.

– Látod, megtaláltuk az elsősöket! Éppen festenek… Van kedved csatlakozni?

A kisfiú nem felelt, csak félszegen megvonta a vállát.

– Miben segíthetek? – kérdezte kissé megkésve Misty, akinek mostanra sikerül felocsúdnia az álmélkodásból.

– Miss Lawrence? Az iskolaigazgató nem volt az irodájában, a hölgy pedig, akivel a folyosón találkoztam, ide küldött, ebbe a terembe.

A lány elmosolyodott.

– Igen, Misty Lawrence vagyok – mondta, majd a kisfiúhoz fordult, aki még mindig erősen szorította az apja kezét. – Éppen bocikat rajzolunk. Nathalie, megmutatnád a vendégünknek a munkádat?

A megszólított gyerek, egy nagyon segítőkész, kedves kislány, akinek a padtársa éppen hiányzott, azonnal kihúzódott a pad szélére, és úgy helyezte el a festőtömbjét, hogy a fiúcska is láthassa.

– Tegnap megnéztük Szamócát, Nathalie apukájának a tehenét – magyarázta Misty, miközben közelebb intette az újonnan érkezett gyereket. – Szokatlanul gömbölyű, mivel vemhes, és hamarosan borja születik. Nézd csak meg Nathalie képét!

– Tényleg ilyen óriási a hasa? – suttogta a kisfiú hitetlenkedve.

– Bizony – állította Nathalie. – Sőt a valóságban még sokkal nagyobb. Apa szerint nem is egy, hanem két bocija lesz. Ezért éjjel-nappal őrködik mellette, hogy azonnal észrevegye, ha beindul az ellés, mert akkor ki kell hívnia az állatorvost.

– Van is egy fényképem a tehénről. – Misty előhúzott egy fotót az overallja zsebéből. – Ha van kedved, te is lefestheted. Már ha apukádnak nincs ellene kifogása…

– Remek ötlet! Ülj csak le, Bailey! – biztatta a fiát a férfi.

– Adok neked lapot, és használhatod a festékemet is – ajánlotta fel Nathalie.

– Köszönöm – mondta a kisfiú halkan.

Mistynek egyre jobban tetszett a halk szavú, udvarias és szemlátomást jól nevelt gyerek.

– Ma tulajdonképpen csak azért jöttem, hogy beírassam Baileyt az iskolába – mondta a férfi, miközben a kislegény munkához látott. – De mivel alig egy órája érkeztünk meg a városba, elmulasztottam időpontot egyeztetni, és ezért nem találtam bent az iskolaigazgatót. Bailey pedig annyira kíváncsi volt, hogy mi várja, milyenek a gyerekek, hogy nem tehettem mást, őt is magammal hoztam egy kicsit ismerkedni. Ha nem hozom el, egyetlen nyugodt percem sem lett volna a hétvégén, mert nagyon izgul.

– Jól tette, hogy elhozta – bólogatott kedvesen Misty. – Mindig örülünk a látogatóknak. Hosszú ideig marad a család?

– Csak ketten vagyunk, Bailey meg én – világosította fel a férfi. – És igen, úgy tervezzük, hogy itt maradunk. Itt fogunk élni jó hosszú ideig. Különben Nicholas Holt vagyok.

Határozott, erős kézszorítása tetszett a fiatal tanítónőnek, de még jobban tetszett a megnyerő, kisfiús mosolya.

Csak a hátát verdeső nedves copf miatt bosszankodott. Meg amiatt, hogy úszás után elmulasztotta bepúderezni az orrát és eltüntetni a szeplőit. Ha tudta volna, hogy ma ilyen vonzó látogatója lesz, akkor minden bizonnyal másik cipőt választ. Egy magas sarkút. Egy méter hatvanöt centijét Misty mindig is kevésnek találta.

– Elnézést, hogy csak így beestünk a tanterembe és megzavartuk az órát – mentegetőzött a férfi.

– Nincs semmi baj, nem zavarnak. Mivel Bailey amúgy is az én osztályomba fog járni, annál jobb, minél hamarabb összeismerkedünk. – Misty odafordult az egyik kislányhoz, aki a kezét magasra nyújtva jelentkezett. – Igen, Laurie, mit akarsz mondani?

– Bejött egy kutya, Miss Lawrence – magyarázta izgatottan Laurie. – Szegény vérzik.

– Egy kutya? – csodálkozott Misty. – A terembe?

– Igen. A bácsi és a kisfiú után nyitva maradt az ajtó, ő meg bejött, és bebújt a leghátsó pad alá.

Hirtelen minden szempár a hátsó padra szegeződött. Misty közelebb lépett, és észre is vette az állatot, mely alaposan elrejtőzött: nem is annyira a pad alá, inkább a pad mögött lévő polc alá bújt be. Misty habozva térdelt le a polc mellé. Tisztában volt vele, hogy a sebesült, megfélemlített állatok veszélyesek lehetnek, így nem tudta, mitévő legyen.

– Segíthetek? – hallotta Nicholas Holt hangját.

– Szegény nagyon fél – mondta Misty, elég hangosan ahhoz, hogy a gyerekek is hallják. – Lehetőleg nyugodtan kell viselkednünk, nehogy megijesszük. Daisy, hoznál nekem két törölközőt az uszodai öltöző melletti szekrényből?

Daisy buzgón bólogatott, és elfutott.

A következő pillanatban Nicholas Holt leguggolt mellé.

– Ismeri az állatot? – kérdezte.

Nyugtalanítóan tökéletes ez a fickó, futott át Misty fején. Már önmagában az is élményszámba ment, hogy egy ilyen jóképű, vonzó férfi felajánlja neki a segítségét. Misty ahhoz volt hozzászokva, hogy mindent maga intézzen, igaz, ez inkább kényszerűségből alakult így, nem pedig azért, mert maga is így akarta.

– Ismeri a kutyát? – ismételte meg Nicholas Holt, mire a lány gyorsan összeszedte magát.

– Nem.

– Biztos, hogy megsérült?

– A padló véres, úgyhogy nagyon valószínű. A törölközővel majd megfo…

– Eltolom a padot, hogy megnézhessük, pontosan mi van vele – szakította félbe a férfi. – A gyerekek menjenek a terem másik végébe, hogy ne legyenek útban, ha a kutya véletlenül megszökik, és ki akar szaladni.

– Először szeretném megnézni, mi a baja.

– Értem, de a gyerekeket nem veszélyeztethetjük.

– Igen, igaza van.

– Sajnálom. Az imént a kislány igazat mondott, valószínűleg én tehetek róla, hogy bejött a kutyus. Nyitva hagyhattam a bejárati ajtót, azon osont be. Megyek is, gyorsan becsukom, hogy ha a teremből kiszalad is, ne tudjon megszökni.

Misty ezt jó ötletnek tartotta, így a férfi elsietett, de mire Daisy megjött a törölközőkkel, ő is visszaért, és óvatosan elhúzta a padot.

A tanítónő továbbra is a padlón térdelt, készen arra, hogy elkapja az esetleg menekülni próbáló ebet. A kutya azonban nem akart elszaladni, ehelyett arra tett kísérletet, hogy még mélyebben bebújjon a polc alá. Minden ízében reszketett.

– Ne félj, te szegény, nem bántunk! – próbálta megnyugtatni a lány, miközben beburkolta a frottírtörölközőbe, és lassan, óvatosan kihúzta a rejtekhelyéről. A kutyusnak eszébe sem jutott, hogy megtámadja. Halkan nyüszített csupán, és megnyalta a kezét.

Egy fekete-fehér foltos cocker spániel volt, kerek, barna szemű, lógó fülű. A bundája mocskos és véres, ráadásul erősen égett gumiszagú. Feltehetően autó ütötte el. Két műanyag nyakörvén nem név állt, hanem egy szám, ami arra utalt, hogy nincs gazdája, egy állatmenhelyről szökött meg.

A hátsó lábán csúnya, még mindig vérző seb éktelenkedett, a hátán pedig egy jó darabon hiányzott a szőr, mintha valami ledörzsölte volna. Talán sokáig csúszott az aszfalton a baleset következtében.

Misty legszívesebben azonnal rohant volna vele az állatorvoshoz, hiszen az állat mielőbbi ellátásra szorult. Viszont mégsem hagyhatja itt a gyerekeket!

– Megsérült! – állapította meg ijedten Bailey, aki egy ideje már az apja mellett állt, és a kezét szorongatta. – Valaki lelőtte?

– Nem, szerintem inkább autó ütötte el – felelte Misty olyan hangosan, hogy a többiek is hallják. – Csúnya seb van a hátsó lábán, és a hátáról egy darabon lejött a szőr. Persze lehet, hogy más baja is van, de ezt már csak az állatorvos tudja megállapítani.

A kutya abbahagyta a nyüszítést, és hozzábújt. Úgy nézte Mistyt, mint valami istennőt. Amikor a lány lenézett rá, a pillantásuk találkozott. Mióta az eszét tudta, mindig volt kutyája, az utolsó fél éve halt meg, és akkor azt mondta, elég. Soha többé nem vesz magához állatot. Ez a diószemű spániel azonban megingatta az elhatározását.

– Felhívjak valakit, aki esetleg segíthet? – érdeklődött Nicholas.

Ez rossz kérdés volt, gondolta Misty. A hősök nem hívnak fel senkit, a hősök maguk oldják meg a felmerülő problémákat.

És Misty rájött, hogy ennek a rémülten reszkető, dobogó szívű jószágnak a sorsa kizárólag az ő kezében van.

Ő pedig Nicholas Holton kívül senkihez sem fordulhatott. Az igazgató elment valahová, a többi tanár órán volt. Legfeljebb a kutyamenhelyt hívhatná fel, ahonnan ez a szegény kutyus megszökött, de az meg nagyon nem volt ínyére. Visszaküldje ezt a kiskutyát egy szűk ketrecbe, ahol épp csak annyi ételt kap, hogy éhen ne haljon? Most is milyen sovány az istenadta… Nem, nem vitte volna rá a lélek. Fogadalom ide vagy oda, gondoskodnia kell erről az elesett kis állatról.

– Mr. Holt, szívességet szeretnék kérni magától – jelentette ki eltökélten, visszatalálva a határozott tanárnő szerepkörébe.

– Valóban? – A férfi hangja bizonytalanul csengett.

– Igen. Ugyanis én még elég sokáig dolgozom, és nem hagyhatom magukra a gyerekeket. Magát kell megkérnem arra, hogy vigye el ezt a szegény kis jószágot az állatorvoshoz. Ugye ti is úgy gondoljátok, gyerekek, hogy ott a helye? – fordult erősítésért az osztályhoz. – Biztosan emlékeztek még Cray doktorra, akit a múlt hónapban meglátogattunk a rendelőjében. És most szeretném megkérni Bailey apukáját, hogy vigye el oda a kutyust. Ugye megteszi, Mr. Holt?

Könyörgően nézett a férfi zöld szemébe.

– Hát, nem is tudom… Nemigen értek a kutyákhoz.

– Az nem számít, nem kell értenie hozzájuk. Csupán annyi lenne a feladat, hogy elvigye Cray doktor rendelőjébe. – Misty alaposan bebugyolálta az állatot a törölközőbe, majd a göngyöleget Nick kezébe nyomta, még mielőtt a férfi egyáltalán felfoghatta volna, mi történik. – Most éppen rendel.

Nicholas Holt csak állt, mint egy faszent, láthatóan szóhoz sem jutott meglepetésében.

– Kérem, mondja meg Cray doktornak, hogy tanítás után elmegyek hozzá, és kifizetem a számlát – tette hozzá Misty, hogy megnyugtassa. Aztán a kisfiúhoz fordult, le is hajolt hozzá: – Ne haragudj, Bailey, hogy feladatot adtam apukádnak, de a kutyust el kell látni, ugye ezt te is belátod? Mit szeretnél? Elkíséred a papádat a doktor bácsihoz, vagy itt maradsz addig velünk tehenet festeni? És amikor apukád végzett, visszajön érted.

A gyerek egy darabig nézte a törölközőbe burkolt spánielt, aztán ünnepélyesen biccentett.

– Menjen apukám egyedül a doktor bácsihoz. Én addig itt maradok veletek, és festek.

– Ülj mellém! – mondta neki Nathalie. – A festékem kettőnknek is elég.

Bailey félénken rápillantott, és halványan elmosolyodott.

– Hát ez remek! – Misty felegyenesedett, és reménykedve nézett a férfira. – Ugye segít nekünk? Kérem, nagyon kérem!

Ez aztán a váratlan fordulat, gondolta Nick. Azért jött ide, hogy a fiát beírassa az általános iskolába, és most tessék, itt áll a napsütésben, karján egy sebesült kutyával, és az ablakból huszonhat szempár figyeli, hogy végrehajtja-e a tanítónő utasításait.

Micsoda határozott és következetes ifjú hölgy! Annyi szent, hogy Bailey jó kezekben lesz nála.

Elindult az autója felé. Miss Lawrence-nek el sem kellett magyaráznia, merre van az állatorvosi rendelő, mert idefelé jövet látta a kocsiból a cégtáblát. Persze Baileynek is rögtön feltűnt a tábla, meg is jegyezte félénkén, hogy ha lenne egy kutyájuk, akkor azt elhozhatnák ide, ebbe a rendelőbe.

Nick nem felelt semmit. A gyerek pontosan tudta, mi a véleménye kutyaügyben. Nevezetesen, hogy szó sem lehet semmiféle háziállatról. Baileyt épp elég szomorúság érte már eddigi rövidke életében, és az apja mindent távol akart tartani tőle, ami esetleg újabb fájdalmat okozhat neki. Márpedig egy állat, melynek az élete jóval rövidebb az emberénél, óhatatlanul is bánat forrása lehet.

Ez a kutya a legjobb példa erre. Elütötte az autó, és súlyosan megsérült… Ki tudja, talán túl sem éli. Persze ha így lesz, akkor azt a világért sem mondja el Baileynek…

Óvatosan betette az állatot a hátsó ülésre, mire az még inkább elkezdett reszketni. Miss Lawrence biztosan újra a karjába vette volna, hogy megnyugtassa… Varázslatos teremtés. Határozott, de nem olyan szeles, mint Isabelle. Gondos és előrelátó…

De miért is morfondírozik ezen? Azért jött ebbe a városkába, hogy nyugodt, kockázatmentes életet biztosítson a gyermekének. Olyat, amely mentes a bonyodalmaktól.

Több mint egy éve volt már, hogy Isabelle meghalt. Noha a házasságuk akkor már romokban hevert, Nicket mégis mélyen érintette a felesége halála. Már csak ezért is korai új kapcsolatra gondolnia.

Nos, korai vagy sem, meglehetősen nehezére esett kivernie a fejéből Bailey tanítónőjét.

Mindössze pár percig tartott az út az állatorvosi rendelőig. A férfi kiszállt, ölbe vette a sebesült állatot, és bevitte az épületbe. Egy hatvan körüli, szakállas, szemüveges férfit talált az előtérben, aki csak egy pillantásra méltatta Nicket, egyből a spánielt vette szemügyre.

– Hát ezzel a szegénnyel meg mi történt?

– Miss Lawrence, a tanítónő bízott meg vele, hogy hozzam el ezt a kutyát – magyarázta Nick, miközben az orvos felemelte az egyik törölközőt.

– Mistyre gondol? – A doki megsimogatta a kutya fejét, aztán a nyakán kitapintotta a pulzusát. – Hiszen neki már nincs is kutyája. – Közben megtalálta a nyakörvet, és szemügyre vette a rajta lévő számot.

– Nem, nem az övé. Találtuk. Befutott az iskolába, és…

– Akkor ez már a második.

Nick rábámult az orvosra.

– A Banksia Bay-i menhelyről hozták őket hozzám, furgonnal. Tudja, Henrietta, a menhely vezetője olyan sokáig tartja őket, ameddig csak tudja, de rengeteg a gazdátlan állat, a hely pedig nagyon kevés. A furgon balesetet szenvedett, és a kutyák szétszaladtak – magyarázta az orvos. – Ez a kutya a második a transzportból, amely ma hozzám került.

– Értem. – Nick hosszan nézte a spánielt.

– Köszönöm, hogy elhozta – biccentett az orvos, majd hozzátette. – Ne féljen, nem fog szenvedni! – tette hozzá gyorsan, mert észrevette Nick habozó arckifejezését. – Vagy esetleg… szeretné megtartani?

– Nem, semmi esetre sem.

– Nem idevalósi, ugye?

– Most már az vagyok. Ma költöztünk ide a fiammal.

– Kertes házba?

– Igen, persze. Miért?

– Minden gyereknek szüksége volna egy kutyára. – Egyszerű megállapítás volt ez, semmi több.

– Nekem erről más a véleményem – szögezte le Nick.

– Nos, nem akarom semmire sem rábeszélni. Semmi értelme, hogy ez a szegény jószág megint olyasvalakihez kerüljön, aki nem akarja igazán.

– Miss Lawrence azt üzeni, hogy tanítás után beugrik, és kifizeti a kezelést – mondta Nick.

– Vagy úgy! Meg akarja tartani a kutyát?

– Nem tudom.

Az állatorvos a fejét csóválta.

– Tavaly pusztult el a kutyája, akkor megfogadta, hogy soha többé nem lesz állata. Mégis rászánta volna magát?

– Sajnálom, nem mondhatok többet, mint amit ő mondott.

– Jól van. Misty nyilván nem tudja, hogy a kutyát el akarják altatni. Ha tudná, egészen biztosan magához venné. Arany szíve van annak a lánynak, én mondom magának. – Cray doktor az órájára pillantott, és sóhajtott egy nagyot. – Azt mondta, a tanítás végén jön, ugye? Vagyis nagyjából három óra múlva.

Elgondolkodva nézte a kis szökevényt, és Nick pontosan tudta, mire gondol. Nem szeretné, ha az állatnak órák hosszat kellene feleslegesen szenvednie. Viszont másrészről meg el sem altathatja, hiszen mi van, ha a lány magához akarja venni?

– Én így is, úgyis visszamegyek az iskolába, a fiamért – ajánlotta fel. – Szólok Miss Lawrence-nek, hogy a következő szünetben feltétlenül hívja fel magát, jó?

– Igen, köszönöm, az jó lenne. – Az idős férfi arca felderült. – Most gyorsan megvizsgálom a kutyát, hogy biztosat tudjon mondani Mistynek. Szereti az alapos tájékoztatást és a tiszta helyzeteket. Volna kedves segíteni? Szeretnék fájdalomcsillapítót adni neki, hogy addig se szenvedjen.

Misty ámulva nézte a tökéletesen élethű tehenet, amelyet Bailey festett.

– Ez gyönyörű! – lelkesedett, és a lap szélére odanyomta az aranyszínű, elefántos pecsétet, mely a legjobb minősítést jelentette. – Látom, szívesen és gyakran festesz, Bailey.

– A papa még sokkal ügyesebb – mondta a kisfiú. – Ő hajókat fest, és el is szokta adni a képeit. Az emberek sokat fizetnek értük.

– Akkor nagyon jó helyre jöttetek lakni. – Misty kinézett az ablakon a kikötőre. – Itt aztán van hajó bőven, amelyet apukád lefesthet.

Kissé meglepődött, mert Nicholas Holt egyáltalán nem tűnt művésznek. Na, nem mintha akár egy művészt is ismert volna személyesen… Nem sokat látott a világból, mondhatni semmit, hiszen Banksia Bayben élte le az egész életét. És most már alighanem itt is ragad, hiszen elhatározta, hogy magához veszi ezt a szegény állatot.

– Jól van, gyerekek, eljött a meseolvasás ideje! Bailey, mivel te vagy az új fiú az osztályban, ma te választhatod ki, hogy melyik történetet olvassam. Ott, azon a polcon vannak a mesekönyvek.

A kisfiú tétován sandított a polcra.

– Válaszd az Egy kiskutya kalandjait! – javasolta újdonsült barátnője, Nathalie. – Egy kutyakölyökről szól, aki mindig veszélybe kerül, akárcsak a te új kutyád.

– A spániel nem Baileyé – helyesbített azonnal Misty.

– Hát kié? – tudakolta a kislány.

Misty nagyot sóhajtott.

– Valószínűleg az enyém.

Mire Nick tíz perccel később belépett az osztályba, minden eldőlt. A kis Nathalie ugyanis felnyújtotta a kezét, és amikor engedélyt kapott a szólásra, megkérdezte:

– Hogy van Miss Lawrence spánielje?

Misty nyugodtan pillantott a férfira, nem tiltakozott. Mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy gazdátlan kutyákat fogad be az ember.

Persze lehet, hogy neki ez valóban természetes. Nick azonban fel nem foghatta, miért fordítanak egyesek annyi időt egy állatra, amely végül úgyis csak szomorúságot okoz nekik. Hiszen egy kutya legfeljebb tizenhat évig él, ez az állat a doli szerint pedig elég öregecske, legalább nyolc-tíz éves. Tehát nagyjából hat éve lehet hátra, a csalódás és a fájdalom borítékolható. De hát ő tudja…

– Az egyik hátsó lába több helyen eltörött – felelte, mert a gyerekek, köztük a saját fia is, várakozóan bámultak rá.

– Cray doktor megműti? – tudakolta Misty.

– Igen, de meglehetősen drága lesz a műtét – tájékoztatta a férfi. – Ráadásul, mivel elég idős a kutya, kockázata is van a beavatkozásnak. Maga dönt… Megígértem a doktor úrnak, hogy felhívja, és közli vele, hogyan határozott.

Misty arca elborult.

Szóval drága lesz a műtét… Pedig egyáltalán nem engedheti meg magának, hogy szórja a pénzt. Ha elkezd költekezni, akkor lehet, hogy tényleg elfelejtheti az álmait. De nem érdekes. Nem hagyhatja nyomorultul elpusztulni azt a kutyát. Valójában már akkor döntött, amikor először belenézett abba a kerek, dióbarna szempárba. Szó sem lehet arról, hogy elaltassák!

– Csak annyit szeretnék még mondani, hogy ha úgy dönt, hogy magához veszi a kutyust, átvállalom a műtét költségeit – ragadta magához a szót a férfi. – Felelősnek érzem magam azért, hogy idekerült, hiszen én hagytam nyitva az ajtót, és nem szeretném, ha ekkora költségbe verné magát miattam.

Misty elképedve bámult rá. A fejében egymást kergették a gondolatok. Egy ilyen ajánlatot egyszerűen nem lehet visszautasítani!

– Igen – mondta –, magamhoz veszem. És nagyon köszönöm.

Nem sokkal később megjelent Frank, az iskolaigazgató, és bekísérte Nicket és a fiát az igazgatói irodába. Misty pedig kihasználta a lehetőséget, és felhívta az állatorvost a jó hírrel, hogy él Nicholas Holt nagylelkű ajánlatával, és megtartja a kutyát.

– Édes, drága Misty, neked teljesen elment az eszed! – korholta szeretettel Fredy Cray. – Mit akarsz egy ilyen öreg és elhanyagolt állattól, aki hátralévő életében egészen biztosan rengeteg pénzedbe kerül majd?

– Nem tudom. Mindenesetre beleszerettem a tekintetébe. Gyönyörűen tud nézni…

– Azt meghiszem. De nem menthetsz meg minden gazdátlan állatot. Hát nem azt mondtad, hogy nem kell több kutya, amíg meg nem valósítottad életed álmát?

– Ó, szóval te is tudod!

Misty tulajdonképpen nem is csodálkozott ezen. Banksia Bayben mindenki tudott róla, mire készül. Mint ahogy arról is perceken belül tudomást szerez mindenki, hogy szert tett egy kutyára.

De ő már csak ilyen, nem tehet róla. Megesett a szíve szegény, árva kis jószágon.

– Megkedveltem a kutyust – mondta határozottan –, úgyhogy megtartom. Mivel Mr. Holt kifizeti a műtétet…

– Na látod, ez is olyasmi, amit egyáltalán nem értek – vágott a szavába a férfi. – Tulajdonképpen ki ez az ember?

– Nem ismerem. Csak most költöztek ide. Állítólag festő.

Az állatorvos egy másodpercig hallgatott.

– Festő? – ismételte elgondolkodva. – Gondolod, hogy hajlandó lenne elkészíteni a díszleteket?

Fredy Cray ugyanis amellett, hogy állatokat gyógyított, a város műkedvelő színtársulatát is vezette.

– Várj néhány napig, ne rohand le azonnal! – nevetett a lány. – Hadd melegedjen meg Banksia Bayben egy kicsit, mielőtt munkára fognád. Törődj előbb az új kutyámmal, és mentsd meg, ha lehet!

– Mindent megteszek, ígérem.

Szóval akkor megint kutyatulajdonos lett… Régebben a nagyszülei mellett négy kutyáról is gondoskodott, mostanra a hattagú társaságból csak a nagymamája maradt. És ő sem volt valami jó bőrben, szegényke.

Tanítás után, mint mindig, Misty rendet rakott az osztályteremben, aztán egyenesen abba az idősek otthonába hajtott, ahol a nagymamája élt. Az idős hölgy egymás után kétszer szenvedett agyvérzést, így alig tudott mozdulni, egész napos felügyeletre szorult.

Misty üdvözlésül arcon csókolta, aztán leült az ágya szélére, és elmesélte, mi minden történt aznap. Úgy tűnt, a nagyanyja nem veszi rossz néven sem azt, hogy be akarja fogadni az állatot, sem azt, hogy Nicholas Holt fizeti a gyógykezelést.

– Ez természetesen nem jelenti azt, hogy anyagi nehézségeim vannak – magyarázkodott Misty. – Ez csupán egyszeri segítség, mert Mr. Holt is felelősnek érzi magát a történtekért. Minden más költséget én állok a kutyával kapcsolatosan. Igaz is, nem nevezhetem folyton kutyának szegényt! Találnom kell neki valami nevet. Mit szólnál például ahhoz, hogy Ketchup? Amikor kihúztam a polc alól, pont úgy nézett ki, mintha ketchuppal kenték volna össze a szőrét… Ketchup. Jó név, nem?

Ebben megegyeztek. Misty úgy látta, mintha a nagyanyja még mosolygott is volna.

– Akkor most elmegyek Fredy Crayhez, és megnézem, hogy van Ketchup – mondta. – Sajnálom, hogy nem maradhatok tovább, de már nagyon izgulok. Szeretném tudni, sikerült-e a műtét.

Megszorította a nagymamája kezét, de ő nem szorította vissza. Ám ezt sajnos már megszokta Misty.

Viszont a nagyi mindig is szerette a kutyákat. Ha Ketchup jobban lesz, feltétlenül elhozza, és megmutatja neki, határozta el. Hátha a nagyanyja megérzi a jelenlétét, és örül majd neki.

Kiszámíthatatlan az élet, gondolta. Ki tudja, mire lesz jó ez az egész. De valamire majd csak jó lesz…

Bízott benne, hogy nem fogja megbánni, ha feladja a szabadsága egy kis részét az új védence miatt.

Nem tartott sokáig, amíg Nick és Bailey kipakolta a holmijukat a kocsiból. A ház, amelyet kivettek, sajnos lakhatatlannak bizonyult. Nem volt jó ötlet az interneten keresztül bérelni… A képek, melyeket az ingatlanról láttak, egyáltalán nem a valóságot mutatták. Az ajtók és ablakok olyannyira ócskák voltak, hogy befújt mellettük a szél, lámpa helyett csupasz villanykörték lógtak a mennyezetről, hiányoztak a szőnyegek, a függönyök és a bútorok is, ráadásul az ablakokból egyáltalán nem nyílt kilátás a tengerre: a halászati szövetkezet épülete teljesen eltakarta a panorámát.

De legalább tető volt a fejük felett. És ha megtetszik nekik a városka, Nick azt sem tartotta kizártnak, hogy hamarosan vásárol saját házat.

– Egy kicsit olyan ez, mintha kempingeznénk – magyarázta a fiának. – Fogd fel kalandnak az egészet!

Bailey mosolygott, de nem volt valami meggyőző ez a mosoly. Mivel a konyha sem volt úgy felszerelve, hogy bármit készíteni tudtak volna maguknak, kiballagtak a kikötőbe, és vettek halat meg sült krumplit vacsorára. Aztán végigsétáltak a móló mentén egészen a főutcáig. Egyszerre az állatorvosi rendelő előtt találták magukat – és meglátták Mistyt, aki éppen befelé igyekezett.

– Miss Lawrence! – kiáltott utána Bailey, az apja pedig összerezzent. Nem tetszett neki, hogy a gyerek felhívta magukra a figyelmet, nem állt ugyanis szándékában közelebbről megismerkedni a tanítónővel.

A lány megfordult, és odaintett nekik. Nem nekem szól a mosolya, nyugtatgatta magát a férfi. Csak a fiamnak…

– Szia, Bailey! – üdvözölte a kisfiút Misty. – Hát ti mit kerestek itt? Ti is Ketchup után akartatok érdeklődni?

– Ketchup? – Bailey szemében érdeklődés csillant, sőt mintha még valami mosolyféle is megjelent volna az arcán. – Ez lett a neve?

– Igen.

– Klassz név.

Nick, bár nagyon igyekezett, képtelen volt elfojtani egy mosolyt.

– Nekem is tetszik – ismerte el. – Jobban van a kutyus?

– Amikor telefonáltam, még nem ébredt fel az altatásból. Három helyen is eltört a lába szegénykének.

– Hűha! Az kemény. – Bailey elkomorodott. – Amikor engem meglőttek, csak egy helyen tört el a karom.

– Meglőttek? – képedt el a lány.

– Igen, de már teljesen jól vagyok. – A kisfiú feltűrte a pulóvere ujját, és megmutatta a forradást, mely a csuklójától majdnem a válláig ért. – Először gipszet tettek rá, aztán azt levették, és bekötözték. Szörnyen fájt. Sokáig kórházban voltam apával. De a doktor bácsik segítettek, hogy újra tudjam mozgatni az ujjaimat. És mivel már teljesen meggyógyultam, idejöttünk. Megnézhetem Ketchupot?

– Hát persze.

Nick el tudta képzelni, miket gondolhat most Misty. Hogy kábítószer-kereskedelembe vagy a jó isten tudja, mibe keveredett, ha a gyerekét meglőtték… De talán jobb is így. Mert hátha ettől megijed, és tartani fogja tőlük a három lépés távolságot. Akkor járnának a legjobban.

– Most mindjárt? – tudakolta a gyerek.

Misty kérdőn pillantott Nickre, akinek nem volt szíve nemet mondani. Különben is a gyerekének árt vele, ha akadályozza a kapcsolattartást a tanítónőjével. Ezért aztán bólintott.

Misty nem vette szívére a kurta-furcsa beleegyezést, sőt kedvesen elmosolyodott.

– Tudod mit? – mondta Baileynek. – Egyszer majd elmeséljük Ketchupnak, hogy neked meg a karodat műtötték, és aztán összehasonlíthatjátok, kinek van nagyobb forradása. Most pedig menjünk, nézzük meg, hogy van!

A legkevésbé sem érdekli, bűnöző vagyok-e vagy sem, állapította meg Nick. Kizárólag a fiammal foglalkozik, rám ügyet sem vet…

Furcsa csalódottságot érzett, ugyanakkor haragudott is magára emiatt.

Ketchup még nyomorúságosabban festett, mint délelőtt. Egy törölközőkkel bélelt dobozban feküdt, testének hátsó felét csupaszra borotválták, az egyik hátsó lábát sínbe tették és bekötötték. Nyakán gallér éktelenkedett, mely kevésbé volt ugyan kényelmetlen, mint a hagyományos, kemény műanyagból készült tölcsérszerű képződmények, de azért nagyon kényelmes sem lehetett. Még nem volt magánál, és a mellső lábából kilógó infúziós vezetékek miatt meglehetősen riasztó látványt nyújtott.

– Fájdalomcsillapítót és nyugtatót adtam neki – magyarázta az orvos. – Szörnyű dolgokon ment keresztül szegény.

– Tudsz valamit arról, hogyan került a menhelyre? – kíváncsiskodott Misty.

– Rolf Enwhistle találta a csirkefarmja mellett. Egy másik sovány, kiéhezett kutyával együtt rohangáltak a kerítésnél, nyakörve egyiküknek sem volt. Gondolom, valami „jó” ember kirakta őket a bozótban. Ez a spániel egyből lekuporodott, és nyöszörögni kezdett, amikor Rolf megpróbálta befogni. Két hétig voltak a menhelyen, de senki sem kereste őket.

– Ó, Ketchup! – suttogta megindultan a lány, és minden kétsége tovatűnt. Biztosan tudta, hogy helyesen cselekedett, amikor úgy döntött, hogy befogadja a kis jószágot. Könnyes szemmel fordult Nickhez. – Megmentette őt nekem. Köszönöm szépen.

– Ugyan, szóra sem érdemes! – A férfi láthatóan zavarba jött.

– Akkor most már a magáé, Miss Lawrence? – tudakolta Bailey.

– Igen. Minden este együtt fogunk tévézni a nagy kanapémon. Remélem, szereti a pattogatott kukoricát.

– Apa, nekünk nincs is kanapénk! – jutott eszébe a kisfiúnak. – Pedig nekünk is kellene.

– Hétfőn veszünk – ígérte az apja.

– Olyan nagyot, amelyiken egy kutya is elfér.

– Nem hiszem, hogy annak volna értelme, hiszen nincs kutyánk. De mi biztosan elférünk majd rajta.

– De ha Miss Lawrence és Ketchup eljön hozzánk látogatóba, akkor ők is odaülhetnek, ugye?

– Nem hinném, hogy létezik olyan nagy kanapé, amelyiken mind a négyen elférnénk – felelte kitérően Nick.

– Akkor venni kell még egy kanapét, hogy a vendégeknek is legyen hely – jelentette ki a kisfiú.

– Ketchupnak egy jó darabig jobb lesz, ha otthon marad – vetette közbe diplomatikusan Misty, mert érezte, hogy Nick még nem biztos benne, akar-e barátkozni, és a világért sem szerette volna ráerőltetni a társaságát. Végtére is hálával tartozik neki, amiért kifizeti a kutya műtétjét. Az a legkevesebb, hogy kimenti ebből a szorult helyzetből. – Tudod, Bailey, először elég lesz neki az új otthonát megszokni.

– Igen, apa mondta, hogy nekünk is hozzá kell szoknunk az új házunkhoz.

– Hallottam, hogy Don Samuelson házát bérelték ki – szólt közbe Fred. – Elég siralmas állapotban van.

– Nekem mondja? – legyintett lehangoltan Nick. – Ráadásul egészen üres. A konyhaszekrényen kívül két szék van benne, két asztal meg két kempingágy. Azonkívül semmi. Se függönyök, se szőnyegek, se ülőbútorok. Szörnyen lehangoló az egész.

– Vagyis be kell rendezniük. De hiszen akkor Misty segíthet maguknak – csillant fel az állatorvos szeme. – Ugye, Misty?

– Jaj, nem, Fred, nem hiszem, hogy…

– Misty belsőépítész és lakberendező szeretett volna lenni, fel is vették a főiskolára, de mivel a nagymamája agyvérzést szenvedett, sajnos haza kellett jönnie, és megszakította a tanulmányait. Így lett belőle tanítónő. Szóval, ha egy igazi szakértőre van szüksége, Mr. Holt, már meg is találta a városban az egyetlen embert, aki segíthet magának.

– Szó sincs róla – tiltakozott Misty –, hiszen nem fejeztem be a tanulmányaimat.

– Akkor is te vagy a legjobb, akit ezen a környéken kaphatnak. Ugyan már, Misty, hát nem esik meg rajtuk a szíved? Két fiú egy üres házban… Segíts nekik, hiszen te pontosan tudod, mi tesz igazi otthonná egy lakást.

– Igen, Miss Lawrence, feltétlenül segítenie kell! – csatlakozott hozzá csillogó szemmel Bailey is.

Misty kezdett dühös lenni az öregúrra. Fred elhunyt nagyapja legjobb barátja volt, emellett remek állatorvos, de mindig mindenbe beleütötte az orrát, és ez kissé bosszantotta.

– Most már mennem kell haza – jelentette ki mereven.

– Vagyis már meglátogattad nagyanyádat az otthonban, és ettél Eddie vendéglőjében – bólogatott Fred. – Mint ahogy az ablakból láttam, Mr. Holt és a kisfia is vacsorázott már. Úgyhogy semmi akadálya annak, hogy elkísérd őket, és megnézd azt a házat. Egészen biztosan tudnál nekik hasznos ötleteket adni a berendezéshez.

– Nem olyan sürgős – rázta meg a fejét Nicholas, aki szemlátomást egyre kényelmetlenebbül érezte magát.

– Dehogyisnem, apa! Nagyon is sürgős – tiltakozott Bailey. – Hiszen nincs hová leülnünk a nappaliban.

– Na, tessék! – jelentette ki elégedetten Fredy Cray. – Akkor mehetsz, Misty. A kutyádat úgyis itt akartam tartani ma éjszakára, megfigyelésre. Holnap kilencre jöhetsz érte.

– Jó. – A lány Nickhez fordult. – Nehogy elhiggye, hogy szakértő vagyok ezen a téren – mentegetőzött.

– Viszont bizonyára jobb ötletei lennének, mint nekem, és a jó ötletekre tényleg nagy szükségünk van – ismerte el a férfi, legalább olyan elfogódottan, mint Misty. – Gyakorlatilag semmink sincs, úgyhogy rengeteg mindenre szükségünk volna, a függönytől és a szőnyegtől kezdve az ágyig és a hűtőszekrényig. Én meg még azt sem tudom, hol lehet itt a környéken ilyesmiket vásárolni.

– Elfelejtetted a tévét, apa – vetette közbe a kisfiú.

– Hűha, úgy tűnik, tényleg nagyon sok dolog hiányzik abból a házból.

– Minden. Különben nem is lennénk a terhére.

– Ne féljen, ez egy nőnek nem teher – szólt közbe az állatorvos. – Legfőképpen Mistynek nem. Minden nő álma egy olyan férfi, akinek még nincs berendezve a lakása, nem tudta? Úgyhogy igyekezz, Misty, csapj le Mr. Holtra, még mielőtt valaki más elhalássza előled!

A lány elvörösödött, de még mielőtt bármit mondhatott volna, az öregúr Nickhez fordult.

– Tanácsot itt bárkitől kaphat, még többet is a kelleténél. De szakértő tanácsot, azt csak Mistytől, higgye el! Minden szempontból jól jár, ha őt választja.

2. FEJEZET

Jó ötletnek tűnt, hogy egy ausztrál kisvárosban, kellemes, vidékies környezetben nevelje fel a fiát. Nick ráadásul úgy intézte, hogy otthonról dolgozhasson, vagyis reggeltől estig együtt lehessen Baileyvel. Itt végre állandóság és biztonság várja, amelyre minden gyereknek olyan nagy szüksége van.

Arra azonban Nick nem számított, hogy mindjárt az ideérkezésük napján hölgyvendéget fogad a házában. Az állatorvos javaslata nyilvánvalóan mindkettejüket zavarba hozta, és Misty meg is próbált kimenekülni a helyzetből.

– Fred nagyon kedves ember, de túlságosan sokat beszél – jegyezte meg mosolyogva, amikor elhagyták a rendelőt. – Felejtse el, amit összehordott, és vegyen magának olyan kanapét, amilyet csak akar! A világért sem szeretném magára erőltetni sem a tanácsaimat, sem a társaságomat.

Nick legszívesebben azonnal rábólintott volna erre, csakhogy Bailey rettentően csalódott képet vágott.

A pokolba is! Miért kell Misty Lawrence-nek ilyen fiatalnak és szépnek lennie?! Nick egyenesen elbűvölőnek találta a pirulását, nevetését, az arcán megjelenő gödröcskékről már nem is beszélve. Márpedig olyasvalaki számára, aki hosszú távon egyedüllétre akar berendezkedni, ez meglehetősen nyugtalanító jel…

Vagy lehet, hogy túlbonyolítja a dolgot? Miért kell rögtön a legrosszabbra gondolni? Hát nem mindegy, hogy szép-e ez a lány, vagy nem? Hiszen nem akar tőle semmit, egyszerűen csak kedves szeretne lenni hozzá… Miért ne viszonozhatná kedvességgel a kedvességét? Ez még érdekében is áll, hiszen Misty Bailey tanítónője. Mellesleg tényleg szükségük van lakberendezési tanácsokra. Így aztán megkérte a lányt, hogy tartson velük új otthonukba.

Frednek igaza volt, a ház valóban vigasztalan látványt nyújtott. Még bútorozottan sem lehetett volna lakályosnak nevezni, így, üresen meg kifejezetten riasztó volt.

– Látom, nem szeretnek sok csomaggal utazni – állapította meg a két bőröndre pillantva Misty.

– Többé nem utazunk – mondta a férfi.

– Itt maradunk – tette hozzá Bailey olyan félénken, mintha maga sem lenne egészen biztos ebben. Fogta a mackóját, és magához szorította.

Az elmúlt egy évet kórházban töltötte, előtte meg hajókon élt: az apja vitorlásán és a nagyszülei luxusjachtján. Az apja és a plüssállata volt a két biztos pont az életében, és Nick tudta, érezte, hogy ez nem mehet így tovább.

– És tényleg nincs semmi bútoruk?

– Nincs. Mostanáig főleg hajón éltünk.

– Bailey sérülése is ebből az időszakból származik? – kérdezte halkan Misty.

– Igen. Szörnyű történet… Az édesanyja akkor halt meg.

– Részvétem.

– Köszönöm. Ezért költöztünk egy ilyen csendes, biztonságos helyre, mint Banksia Bay – váltott témát a férfi. – És már csupán néhány bútor hiányzik a teljes boldogságunkhoz.

– Esetleg egy kutya. – Misty nevető szemmel nézett rá.

– Nem, arról szó sem lehet. – Nick furcsállotta, hogy a lány mosolygott, amikor a felesége haláláról beszélt neki. Az emberek általában nem így reagálnak egy halálhírre. Aztán rájött, hogy Misty bizonyára megdöbbent, csak Bailey kedvéért leplezni próbálja az érzéseit.

– Azért nem kell megharagudnia, gondoltam, egy próbát megér. Új bútort szeretne?

– Természetesen.

– Csak azért kérdezem, mert a régi, használt bútor gyakran hangulatosabb. Otthonosabbá teszi a helyiséget. – A lány körülnézett az üres nappaliban. – Ide talán jobban is illenének, hiszen a ház maga is régi. Bár, ami azt illeti, a régi házak között is találhatott volna olyat, amelyik sokkal jobb állapotban van. Ez itt szörnyen huzatos.

– Kezdetnek megteszi. Aztán majd meglátjuk.

– Lehet, hogy nem is akarnak hosszú távon itt maradni?

– De igen. Ha jól érezzük magunkat, feltétlenül maradunk.

– Biztosan jól fogják érezni magukat, efelől ne legyen semmi kétsége – mosolygott a lány. – Tudja mit? Van egy ötletem. Nekem otthon rengeteg felesleges bútorom van, szívesen kölcsönadok magának pár darabot, amíg eldönti, pontosan mit is szeretne, és hogy egyáltalán itt maradnak-e, ebben a széljárta épületben.

– Ezek szerint magának van egy régi bútorokkal teli háza?

– Valójában a nagymamámé. A nagyszüleimnek volt egy farmjuk, és az udvarház óriási. Két, egymással összekapcsolt részből áll, és az egyik felét egyáltalán nem használom. Két nappali és öt hálószoba üresen áll.

– A nagyapja már nem él?

– Nem, sajnos évekkel ezelőtt meghalt. A nagyi pedig a betegsége miatt huszonnégy órás felügyeletre szorul, és ezért idősek otthonában él. Úgyhogy egyedül lakom abban a hatalmas házban, és míg maguk megpróbálnak nyugodtabb életet élni, mint eddig, én arra törekszem, hogy valami érdekeset, valami szokatlant vigyek a mindennapokba.

– Úgy, hogy szert tesz egy kutyára?

– Például. – Misty Bailey felé fordult, aki egészen mostanáig csendben figyelte a beszélgetést. – Holnap elhozom Ketchupot a doktor bácsitól. És bár nyilván szüksége lesz egy kis időre, hogy hozzászokjon az új otthonához, apukáddal eljöhetnétek hozzám megnézni a bútoraimat. Ha valamelyik megtetszik, nyugodtan elvihetitek. Mit gondolsz? Jó lesz így?

– Jó – vágta rá a kisfiú gondolkodás nélkül.

– Akkor szeretettel várlak benneteket. – A lány megint a férfihoz intézte a szavait. – Haladjon tovább a főutcán, egészen addig, amíg el nem éri a városhatárt jelző táblát. Onnan még három mérföld a ház. Egy nagy, fehér épület, körbefutó terasszal… Nem lehet eltéveszteni. – Rámosolygott, amitől Nicknek egy pillanatra elállt a lélegzete. – Két óra után bármikor jöhetnek, otthon leszek.

– Rendben, két óra után meglátogatjuk – bólintott a férfi. Végtére is, ha megmaradnak ennél a baráti hangnemnél, abból nem lehet semmi baj. A fia tanítónőjével úgyis mindenképpen tartania kell a kapcsolatot. És különben is, neki is érdeke, hogy minél előbb be legyen bútorozva a ház. Ennyivel igazán tartozik Baileynek.

A kisfiú láthatóan megkönnyebbült a válasz hallatán. Ásított egy nagyot.

– Úgy látom, eljött a lefekvés ideje – állapította meg az apja.

– Miss Lawrence, ugye olvas nekem esti mesét? – kérdezte a gyerek.

– Ha apukádnak nincs ellene kifogása, nagyon szívesen.

– Dehogyis, miért lenne kifogásom? De van egy kis baj… – Nick elkomorodott. – Könyveket nem hoztunk magunkkal. Azt gondoltuk, majd itt feltöltjük a könyvespolcokat.

– Nem gond, nálam mindig van egy-kettő a kocsiban.

– Remek. Igazán nagyon hálás volnék, ha olvasna valamelyikből Baileynek – mondta udvariasan a férfi.

– Akkor ezt megbeszéltük. – Misty a kisfiúra mosolygott. – Szaladj, mosd meg a fogad, és vedd fel a pizsamádat. Én addig megkeresem a kedvenc mesekönyvemet az autóban. Egy mackóról szól, aki egyedül él egy nagy házban, éppen ilyenben, mint ez, és minden éjjel új kalandra indul.

– Az biztosan nagyon izgalmas mese lesz – örült Bailey.

Nick a veranda legfelső lépcsőjén ült, a naplementét bámulta, és hallgatta a mesét, melyet Misty olvasott fel a kalandvágyó kismackóról. Csak remélni tudta, hogy az ő életükben egyszer s mindenkorra véget értek a kalandok. Biztonságra és nyugalomra vágyott, az izgalmakból elege lett egy életre.

Azért választotta épp Banksia Bayt, mert ez a kisváros csupán kétórás autóútra esett Sydneytől, és mert hatalmas kikötője és jelentékeny hajóipara volt. Persze nem ártott volna, ha ideutazik, és mielőtt kibérli, a saját szemével is megnézi a házat. De nem akarta egyedül hagyni a kisfiát a kórházban. Nagyon hiányzott neki a tenger, amelyet innen, a házból sehonnan sem lehetett látni. De legalább nem volt messze a víz, a hullámok moraját azért hallhatta.

Amikor felállt és a nyitott ablakon át benézett a szobába, látta, hogy Baileynek már le is csukódott a szeme. Micsoda nap volt ez a mai! A gyerek biztosan jól fog aludni az éjjel, és ez jórészt ennek a varázslatos lánynak köszönhető.

Nick megbűvölten nézte, ahogy Misty feláll az ágyról, majd lehajol, és puszit nyom Bailey homlokára.

Lófarokba kötött haja a válla fölött előrehullott, és Nick arra gondolt, mennyire szeretné kioldani azt a lófarkat, és beletúrni abba a dús, hullámos hajkoronába… De micsoda őrültség ez?! Az élete így is épp elég bonyolult, nem szűrheti össze a levet a fia tanítónőjével!

Amikor a lány kijött a verandára, kissé mereven köszönte meg neki a szívességet, mire Misty ajkáról is lefagyott a mosoly.

– Jobb lett volna, ha itt hagyom maguknak a könyvet és elbúcsúzom – mondta tárgyilagosan. – Nem lett volna szabad magukra erőltetnem a társaságomat.

– Nem, nem, erről szó sincs – visszakozott a férfi, aki egyből megbánta az iménti gorombaságát. Meggondolatlanul még Misty kezét is megfogta, és egyszerre beléhasított a gondolat, hogy már időtlen idők óta nem érintett meg nőt.

Egy darabig hallgattak.

– Nem akar mesélni nekem egy kicsit Baileyről? – kérdezte a lány, mire Nick egyből elengedte a kezét.

– A legfontosabb tudnivalókat leírtam a jelentkezési lapjára, amikor beírattam az iskolába – mondta mereven.

– Ó, hát persze, erről el is feledkeztem. Munka után azonnal az otthonba mentem, a nagyanyámhoz, utána meg az állatorvosi rendelőbe, a titkárságra be sem néztem. De hétfőn majd pótolom a mulasztást.

Azzal elfordult, hogy induljon.

Nick elszégyellte magát. Hiszen úgyis minden tudnivalót leírt Baileyvel kapcsolatosan, miért ódzkodik ennyire attól, hogy szóban elmesélje ugyanezt? A tanítónő kérése jogos, tényleg mindent tudnia kell a kisfiúról, hogy kezelni tudja az esetlegesen felmerülő problémákat. Végtére is Baileynek bármikor eszébe juthatnak a szörnyűségek, amelyek megestek vele, akár az iskolában is…

– Ne menjen el! Szeretném elmondani, pontosan mi történt.

Misty megfordult, és kérdőn a férfira nézett.

– Bocsássa meg a faragatlanságomat, de nagyon fárasztó volt ez a nap. És az elmúlt év is rettenetes volt, egyhamar nem is tudok szabadulni az emlékétől… – Nick rövid szünetet tartott, aztán folytatta: – Ha van még egy kis ideje, szívesen elmesélném, min ment keresztül Bailey. Mint a tanítónőjének, magának igazán tudnia kell.

– Így igaz – biccentett a lány. – Természetesen van időm, úgyhogy kezdheti is.

Nick készített két pohár limonádét, és elnézést kért a lánytól, amiért csak ezzel és gabonapehellyel tudja megkínálni.

Misty udvariasan közölte, hogy egyáltalán nem éhes, és türelmesen várt, amíg a házigazda összeszedi magát. Láthatóan nehezére esett egy vadidegent beavatni családi életének legfájdalmasabb fejezetébe, és Misty ezt nem is vehette tőle rossz néven.

Leült a veranda lépcsőjének legfelső fokára, míg Nick tőle nem messze a korlátnak támaszkodott.

– Bailey édesanyját kalózok lőtték le egy hajón, Afrika partjainál – kezdte nagyot sóhajtva. – Azonnal meghalt. Bailey is megsebesült, majdnem egy egész évbe telt, mire teljesen meggyógyult a karja, és lelkileg is felépült valamelyest.

Misty ezer dolgot szeretett volna kérdezni, de hallgatott.

– Csúnya történet, igaz? Nem csoda, ha szeretném elfelejteni.

– Nem kell beszélnie róla, ha nem akar – felelte tapintatosan a lány.

– Maga Bailey tanítónője. Tudnia kell ezekről a dolgokról, ha meg akarja érteni a gyerek viselkedését.

– Igen, ez igaz, Nicholas, de…

– Kérem, szólítson Nicknek!

– Rendben, Nick. Csak azt akartam mondani, hogy nem kell belemennie a fájdalmas részletekbe. Fogja olyan rövidre, amilyenre csak lehet.

– Jó. – A férfi egy másodpercig némán meredt maga elé. – Hajóépítő mérnök vagyok. Akkoriban Dél-Afrikában dolgoztam egy fontos megbízáson, úgyhogy Isabelle meg Bailey az anyósomékhoz költözött Angliába. Csakhogy a feleségem, aki nem szeretett sokáig egy helyben ülni, kitalálta, hogy meglátogatnak. Ezért aztán jachtra szállt az egész család, és elindultak Afrika partjai mentén, déli irányba. Szomália partjainál azonban kalózok támadták meg őket, és a lövöldözésben Isabelle életét vesztette, a fiunk pedig súlyosan megsebesült.

– Ó, Nick… ez rettenetes.

– Valóban az. És számomra még sokkal rettenetesebb, mert úgy érzem, én is felelős vagyok a történtekért.

Nick ismét felsóhajtott, és Misty érezte, hogy valamit még nem mondott el. Tudta, hogy olyan dolgokat is hallani fog, amelyeket a férfi még soha senkivel nem osztott meg, egyszerűen azért, mert nem bírja tovább a hallgatást, meg kell szabadulnia a rettenetes titoktól – és neki végig kell hallgatnia még akkor is, ha nem igazán akarja. Mert ezzel segíthet rajta.

– Egyke voltam, a szüleim a széltől is óvtak. – Így kezdődött a történet. – Ahogy felnőttem, pontosan ennek az életmódnak az ellenkezőjét választottam. Sikeres voltam a szakmámban, sokat kerestem, és mindent megtettem azért, hogy ne múljon el nap újabb kihívások, újabb kalandok nélkül. Veszélyesen éltem, az volt az életfilozófiám, hogy minél nagyobb a kockázat, annál jobb.

– Érdekes élete lehetett – suttogta Misty.

– Vakmerő, meggondolatlan életem volt – tiltakozott a férfi. – Ostobaság volt nap mint nap veszélyeknek kitennem magam.

– Az attól függ, pontosan mit csinált – vetette közbe a lány, aki viszont mindig is biztonságban élt, soha semmi érdekfeszítő nem történt vele.

– Csupa őrültséget. – Úgy tűnt, a férfi már nem is hozzá beszél, inkább csak úgy, magának. – Leszáguldottam olyan havas hegyoldalakon, ahol nem is volt kiépített sípálya, és mivel senki sem vizsgálta a hó állapotát, bármikor maga alá temethetett volna egy lavina. Saját tervezésű motorcsónakkal versenyt rendeztünk a barátaimmal, és szándékosan alakítottunk ki életveszélyes helyzeteket. Megtanultam mélytengeri búvárkodni, víz alatti barlangokat derítettem fel… Aztán az egyik őrült kalandom során megismertem Isabelle-t. Pontosan olyan volt, mint én, sőt talán egy fokkal még meggondolatlanabb. Kihívások nélkül egyszerűen létezni sem tudott, a veszély volt a lételeme. A szülei dúsgazdagok voltak, úgyhogy megengedhetett magának minden őrültséget.

– És gondolom, nagyon élvezte ezt az életet – állapította meg vágyakozva Misty.

– Ó, igen. A hajón, a Mahelkee-n, amelyet magam terveztem, bejártuk az egész világot. Változatos és érdekes életünk volt, kétségtelenül. De a legcsodálatosabb élmény a fiunk születése volt. – Nick habozott egy kicsit, majd gyöngéden hozzátette: – Amikor először a karomban tarthattam, rájöttem, miért féltettek engem gyerekkoromban annyira a szüleim.

– Vagyis Bailey kedvéért felhagytak a kalandokkal.

– Bizonyos értelemben igen. Kockázatos vállalkozásokba nem fogtunk, Isabelle azonban hallani sem akart arról, hogy letelepedjünk valahol a szárazföldön, mint egy közönséges család. Továbbra is a hajón éltünk, és kikötőről kikötőre vándoroltunk, de az igaz, hogy óvatosabbak lettünk.

Megint hallgattak egy sort.

– Ha úgy gondolja, elég ennyi mára, máskor folytathatja, ha akarja – javasolta Misty.

Nick megrázta a fejét.

– Nincs már sok hátra, úgyhogy inkább befejezem. Angliában tartózkodtunk éppen, amikor kaptam egy megbízást egy luxusjacht tervezésére. A tulajdonos Dél-Afrikában élt, úgyhogy oda kellett utaznom, hogy beszéljek vele. A Mahelkee egy angol kikötőben horgonyozott, Isabelle szüleinek jachtjával egyetemben. A feleségem úgy döntött, egy ideig ott marad, és megszerzi a pilótaengedélyt, hogy kisgépen repülhessen. Még az is szóba került, hogy Baileyt beíratja az óvodába. Egyszóval úgy tűnt, Isabelle lecsillapodott, így aztán nyugodtan szálltam fel a Dél-Afrikába tartó gépre. Isabelle azonban hamar megunta Angliát, mi több, a repülést sem találta elég izgalmasnak. Rábeszélte a szüleit, hogy jöjjenek utánam Dél-Afrikába.

– Hajóval? – kérdezte Misty.

– Igen. A szülei minden igényt kielégítő, hatalmas jachtjával. – A férfi hangjában keserűség csengett. – Képzelje csak el, amint egy ilyen csillogó-villogó, úszó kastély elhalad a Föld legszegényebb országainak partjai mellett! Amikor megtudtam, mit találtak ki, teljesen kiborultam, mert azonnal éreztem, hogy óriási veszélynek teszik ki magukat. De akkor már késő volt, mert javában úton voltak, nekem csak késve szóltak. Azonnal fegyveres őröket fogadtam fel, akiket útnak is indítottam, de sajnos nem értek oda, az érkezésük előtt megtörtént a baj.

– Ez rettenetes!

– Kalózok támadták meg a hajót – mesélt tovább Nick. – Nincs is rajta mit csodálkozni, hogy kísértésbe estek ennyi hivalkodó gazdagság láttán. Isabelle szülei okosan viselkedtek, és nem tanúsítottak ellenállást. Az apósom elegendő kézpénzt vitt magával, és biztosra vette, hogy ennyi pénzzel bármikor megvásárolhatja a szerettei szabadságát és biztonságát. És igaza is lett volna, ha Isabelle nem kezd hősködni. Tudtam, hogy Isabelle-nek lánykorában volt egy pisztolya, de amikor egyszer rákérdeztem, hol tartja, azt mondta, megszabadult tőle – sóhajtott fel a férfi. – Én, ostoba meg hittem neki. Míg az apja a kalózokkal tárgyalt, lement a kajütjébe, felhozta a pisztolyt, és rálőtt az egyik kalózra. Nem tartott sokáig a lövöldözés, hiszen ezeknek az embereknek ez az életük. Abból élnek, hogy hajókat támadnak meg és rabolnak ki, nyilván tudnak bánni a fegyverrel, sokkal jobban, mint Isabelle. Közülük csak ketten sütötték el a puskájukat, de ez is elég volt hozzá, hogy Isabelle-t megöljék, Baileyt pedig megsebesítsék.

Csend támadt. Hosszú, nyomasztó csend.

Misty lehunyta a szemét.

– Szóval ezért vannak most itt.

– Igen. A fiam az elmúlt egy évet kórházban töltötte. Ezért olyan helyet kerestem, ahol béke és nyugalom honol. Hajókat innen is tervezhetek, és ha véletlenül befut egy-két külföldi megbízás, amely személyes megbeszélést igényel, van egy emberem, aki szükség esetén odautazik tárgyalni. A lényeg, hogy nem kell magára hagynom a fiamat.

– De azért ne féltse túlságosan! – szólt közbe Misty. – Egy gyereknek szüksége van rá, hogy felfedezze a világot, és kipróbálja magát egy-két dologban, még akkor is, ha esetleg szerez néhány kék foltot vagy karcolást.

– Nem akarom veszélyeknek kitenni a gyereket – ismételte Nick.

– Hiszen nem is arról beszélek… – Misty elhallgatott. Rájött, hogy feleslegesen avatkozik bele a férfi életébe, hiszen nem tartozik rá sem a múltja, sem a jövője.

Felállt hát a lépcsőről, és elindult lefelé. Itt volt az ideje, hogy másodszor is benézzen az otthonba, és meggyőződjön róla, hogy megfelelően előkészítették-e a nagymamáját a lefekvésre. Aztán pedig hazamegy, és ő is nyugovóra tér…

Nick nem tartóztatta. Láthatóan megint bezárkózott a saját kis világába, ahol többé nem volt helye felelőtlen kalandoknak.

– Köszönöm, hogy meghallgatott – mondta szertartásosan, ám közben nem is nézett a lányra. Mintha egyáltalán nem is érdekelte volna.

– Nincs mit – mondta Misty, és beszállt a kocsijába.

Hazaérve Misty egy darabig a teraszról hallgatta a tenger zúgását.

Afrika… gondolta, és megborzongott, mert Nick története felkavarta. Pedig neki is nagy álma volt, hogy eljusson oda. Szeretett volna részt venni egy szafarin, szerette volna megnézni az egyiptomi piramisokat és a marokkói Marrakesh városát. Sétálgatni a sok száz éves falak között, elmerülni a piac forgatagában… Volt is Marokkóról egy útikönyve tele gyönyörű képekkel.

Persze ezenkívül még számtalan helyre szeretett volna eljutni. Nagyon érdekelte például Skócia, a gyönyörű várak, a vadregényes, mindig zöld táj. Vagy éppen a görög szigetek… Görögországról is volt egy könyve, be is ment, hogy levegye a polcról, és újra megcsodálja a hófehér házakat és a tenger zafírkékjét.

Persze most, hogy beszerzett egy kutyát, meghatározatlan időre megint elnapolta a világ körüli utat. Bár sebaj, amíg a nagyi él, úgysem menne sehová…

Bekapcsolta a számítógépét, és rákeresett Nicholas Holtra. A férfi céges weboldala elképesztően profi volt, részletesen bemutatott minden egyes hajót, amelyet Nick valaha is tervezett. Nyilvánvalóan sikeres és ismert hajóépítő mérnök, és igen vagyonos ember.

Furcsa, hogy éppen itt keres új otthont, Banksia Bayben. Bár igaz, egy ilyen kisvárosnál biztonságosabb hely kevés akad a világon.

És még mielőtt túlságosan erős lett volna a vágy, hogy rákeressen a világhálón azokra a helyekre is, ahová mindenképpen el szeretett volna menni, kikapcsolta a gépet.

El kellene felejtenem a kislányos ábrándjaimat, és észre kellene vennem azt, amit Nicholas Holt már észrevett: nevezetesen, hogy Banksia Bay a legjobb hely a világon, sóhajtotta.

Bár végül is álmodozni nem bűn. És ha szerencséje van, egyszer, a távoli jövőben talán mégis valóra válnak az álmai.

Amikor Misty másnap beállított az állatorvoshoz, Ketchup már sokkal jobb bőrben volt. A sín és a kötés természetesen ugyanúgy ott volt a lábán, a gallér a nyakán, a számtalan, barna fertőtlenítővel bekent sérülés a meztelen bőrén, de a szeme reménykedve csillogott, és élénken csóválni kezdte a farkát, amikor Mistyt meglátta.

– Milyen édes vagy! – A lány szeme könnybe lábadt. – El sem tudom hinni, hogy nem kellettél senkinek!

Fred egy pokrócba csavarta a kutyát, és a lány kezébe nyomta.

– Nincs mindenkinek vajból a szíve – mondta. – És veled ellentétben az emberek jó része visszariad attól, hogy felelősséget vállaljon másokért.

– Ugyan, egy felelősséggel több vagy kevesebb, már igazán nem számít.

Misty elköszönt, a kocsijához vitte a kutyát, betette az anyósülésre, és útban hazafelé egyfolytában beszélt hozzá:

– Meglátod, tetszeni fog az új otthonod. Szép nagy ház, és egészen közel esik a tengerparthoz. Ha a lábad rendbe jön, nagyokat futkoshatsz a homokban, és egy csomó érdekességet felfedezhetsz. Ja, és képzeld, ma délután látogatók jönnek. Bailey és Nick, akinek a megmenekülésedet köszönheted.

Fred beszámolt róla a lánynak, hogy Nick felajánlotta, élete végéig vállalja a kutya minden orvosi költségét, amiért Misty kimondhatatlanul hálás volt.

–Tudod, ez a Nick nagyon jó ember. Igazi hős.

Ebben a pillanatban a kutyus fészkelődni kezdett mellette, közelebb húzódott hozzá, és a térdére tette a fejét.

– Megérdemli, hogy megtalálja itt, Banksia Bayben azt a biztonságot és nyugalmat, amelyre olyan nagy szüksége van.

Hirtelen belehasított a szívébe a fájdalom, mert az jutott eszébe, hogy ő viszont soha nem fog biztonság és nyugalom után áhítozni, ha nem ismerheti meg a kalandok és az utazás izgalmát.

Ketchup ekkor felemelte a fejét a térdéről, és ránézett, mire Mistyt gyötörni kezdte a lelkiismeret.

– Ne haragudj – mondta –, nem akartalak megijeszteni. A helyzet az, hogy szeretek itt élni, és különben is, sohasem hagynám itt a nagymamámat, de téged sem. Számíthatsz rám, Ketchup, nálam jó kezekben vagy.

Ezekről a szavakról egyszerre eszébe jutott egy régi jelenet, amikor a nagypapája először kapott szívrohamot. A nagymamája, aki akkoriban már köszvénytől szenvedett, halálra rémült, a tizenhárom éves Misty pedig akkor kezdte felfogni, micsoda felelősség nehezedik a vállára.

Ekkor jelent meg teljesen váratlanul Misty hippi életmódot folytató, világutazó anyja, akit a kislány alig ismert. Két-három évente bukkant fel a semmiből, és mindig csupán néhány percig maradt – ezúttal is gyorsan búcsúzkodni kezdett.

– Úgy örülök, hogy időt tudtam szakítani rátok – magyarázta természetellenesen élénken az apja kórházi ágya mellett. – Apa egészen biztosan felépül, ne aggódjatok! Szívós az öreg. És Misty majd gondoskodik rólatok, nála jó kezekben vagytok.

Azzal már ott sem volt. Visszament az autóhoz, melyben a barátai vártak rá, és elporzott a kisvárosból.

– Látod, Ketchup – dünnyögte szomorúan Misty –, anyámnak igaza volt.

Misty házát, mely kissé távolabb esett a főúttól, valóban nem lehetett eltéveszteni. A környező bekerített legelőkön békés tehenek legelésztek, a tenger pedig, mely a ház mögött terpeszkedett, szemkápráztatóan csillogott a délutáni nap fényében.

Nick, aki az egész világot bejárta, elámult ennyi szépség láttán. Menedék ez a hely, jutott eszébe. A béke és a nyugalom szigete, ahová mindig szívesen tér vissza az ember.

Alighogy megállt a kocsival, azonnal felfedezte Mistyt a verandán, a hintaszékben. Amikor kiszálltak, a kutyát is meglátta a lány ölében. A