részlet

CORVINA

Originally published in the English language by HarperCollins

Publishers Ltd. under the title The Theory of Everything Else

© 2022 Dan Schreiber

Translation © Corvina, 2024

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Dan Schreiber asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Hungarian translation © Lázár Júlia, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Schreiber: The Theory of Everything Else, Mudlark – HarperCollins Publishers, London, 2022

© Dan Schreiber, 2023

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7008 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A négy legkedvesebb csodabogaramnak,

Fenellának, Wilfnek, Tednek és Kitnek

◆◆◆

Mi van, ha a csirke csak a tojás eszköze arra, hogy szaporítsa önmagát?

(Ismeretlen szerző)

Tartalom

Előszó

Cáfolat, avagy figyelmeztetés

Bevezetés: Üdv Furcsaországból

I. rész: Avagy jól jön egy kis őrület

1. A csodabogár, aki megmentette a világot – A bizonyíthatatlanság elmélete

2. A tudós, aki robbantott – Az őrült tudósok elmélete

3. Tu Ju-ju hihetetlen meséje – Az ősi kínai orvoslás elmélete

4. Ringo Starr és az ördögűzés – A zenébe bújt ördög elmélete

5. Rosemary Brown és a halott zeneszerzők csarnoka – A távolbalátás elmélete

6. Hová is visz az utunk… legközelebb – Az utolsó szavak elmélete

7. Novak Ðoković és az idegen piramis energiája – A természetfölötti dopping elmélete

8. A lágy szikla – A lehetetlen elmélete

II. rész: Az elutasított tudományok egyeteme

9. A jövőből lopják az ötleteiket? – A sejtelmek elmélete

10. Lehetséges, hogy időutazók süllyesztették el a Titanicot? – A Titanic elmélete

11. Hova tűnt a sok lapostetű? – A veszélyeztetettek elmélete

12. Megtanulunk valaha delfinül? – Az állatok kommunikációjának elmélete

13. Az irodai növények lennének a legjobb gyilkossági nyomozók? – A növények kommunikációjának elmélete

14. Teherbe eshet egy nő attól, hogy Uri Gellert nézi a tévében? – A varázslók elmélete

15. Repülnek-e első osztályon a szellemek? – Az átkok elmélete

16. Csak azért vagyunk itt, mert félresikerült egy ufópiknik? – A földi élet elmélete

17. Hol kaphatnék egy jó korsó ufóholdfényt? – A földönkívüli lények elmélete

III. rész: Válogatott őrültségek

18. Hogyan lyukasztotta ki Isaac Newton a Földet? – Az üreges föld elmélete

19. Hogyan fedezzük fel a Mars tüzes ikreit? – A NTOMARHIYDIONHGARNAYGNIAR elmélete

20. Az elnök, aki megakadályozta a meggyilkoltatását – A sors elmélete

21. Az ember, aki nem zuhant a földre – A hihetetlen szerencse elmélete

22. A világdominanciához vezető út titka – Az ehetetlenség elmélete

23. Nostradamus megjósolhatatlan világa – A jóslás elmélete

24. Az időben ráncolódó ülep – A valószínűtlen jövendölések elmélete

25. Kreacionista a Holdon – Az Apollo űrhajó holdra szállásainak elmélete

26. A sarlatánok lábnyoma – A szokatlan hősök elmélete

Konklúzió: Lehetünk csodabogarak

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Képek forrása

Jegyzetek

Előszó

A zen kertekben gyakran marad egy „vadon hagyott sarok”. Azaz a legszebben gondozott helyen is érintetlenül hagynak egy földdarabkát, hadd nőjön ott minden szabadon, és emlékeztesse a kertészt arra, hogy a természet hogyan formálta volna.

Azt hiszem, mindannyiunkra ráférne, hogy egy egészséges sarkot meghagyjunk vadon az elménkben is. Egy aprócska zugot, ami lehetővé teszi, hogy libabőrösek legyünk a legeszelősebb ötlet hallatán, bármekkora őrültség is. Gondozatlanul, szabadon kell hagynunk, hadd dolgozzon szándéka szerint a természet, mert a nagy dolgok mindig a legvadabb ötletekből születtek.

Cáfolat, avagy figyelmeztetés

Ennek a műnek a szerzője semminemű felelősséget nem vállal, ha az olvasó a könyvet olvasva egy túlburjánzóan „vad sarkot” hoz létre.

A könyvben szereplő minden elmélet hívőkre épít. De hinni eszükbe se jusson! Olvassanak, igen, vitassák meg a barátaikkal, dőljenek hátra, és hagyják, hogy egy-egy ötlet néhány másodpercre változtassa meg az univerzumukat – de az ég szerelmére, egyikben se higgyenek!

Azonban minden figyelmeztetésem ellenére sem rajtam múlik, mihez kezdenek az elméletekkel. Ha bármelyik hozzásegít valakit ahhoz, hogy megértse a mindenségben elfoglalt helyét, megállíthatatlan erővé duzzadhat.

Bizonyos fokig minden egyes itt tárgyalt elmélet létezik – vagy ezt a benyomást kelti. Mindegyiket sok nyelvre lefordították, és reggeli- vagy vacsoraasztalok mellett taglalják az egész világon. Felbukkan osztálytermekben, a világ vezető egyetemein a legjobb koponyák vitatják, amatőrök megszállott nyomozásának tárgya. Honlapokon, közösségimédia-oldalakon, a Netflixen szerepel. Az egyikből Stevie Wonder még dalt is írt.

Kivétel nélkül mind hihetetlenül népszerű, és hihetőségre törekszik. Mégis, kérem az olvasót, ne feledje, ez a könyv nem a „tények” könyve. Egyetlen elmélet sem „igaz”.1 Mindössze egy-egy ötlet, elképzelés, hiedelem, kijelentés, kérés, amit valaki igazságnak akar feltüntetni. Tőlünk függ tehát, hogy a könyv elolvasása után mit viszünk magunkkal: azt, hogy az ember azért lett domináns faj, mert a ragadozók túl büdösnek találták ahhoz, hogy felfalják; netán azt, hogy egy Japánban élő fokhagymatermesztő család tagjai Krisztus leszármazottai; esetleg azt, hogy az irodai növények alkalmasak rendőrségi nyomozásra – ki-ki ízlése szerint.

Bevezetés Üdv Furcsaországból

1956-ban egy George Michanowsky nevű régész éppen a bolíviai bozót egyik legelhagyatottabb részén verekedte át magát, amikor egy csoport bennszülöttre bukkant, akik táncos, ivós, mulatozós ünnepséget2 tartottak. Michanowsky érdeklődött, és megtudta, hogy az esemény rendszeresen ismétlődik, és sok ezer éve több száz kilométerről tömegek érkeznek a közös mulatságra.

– Pontosan mit is ünnepelnek? – kérdezte a régész.

– Már nem emlékszünk rá – felelték a bolíviaiak. Időközben teljesen feledésbe merült, miért is csinálják minden évben végig az egészet.

Egy ilyen aprócska adminisztratív hiba mégsem akadályozhatja őket a folytatásban, továbbra is rendszeresen összejönnek… bármilyen okból teszik is.

◆◆◆

A fenti antropológiai rejtélyre néhány éve bukkantam, amikor átlapoztam a Time magazin 1973-as kiadását egy londoni antikváriumban kutakodva. Azóta is sokat gondolkozom rajta. Bármily közhelyesen hangzik, a bolíviaiak táncának rejtélye rámutat a könyvem lényegére: nem számít, hogy az ember merre néz a világban, mindenhol talál valami bizarr, valószínűtlen, megmagyarázhatatlan jelenséget. Ami még fontosabb, biztosan előkerül valaki (vagy valami), hogy a legapróbb rejtélyre is fényt derítsen.

Most, e sorok olvastán is dolgoznak olyan tudósok a Szilícium-völgyben, akik napjaikat annak szentelik, hogy kiderítsék, vajon az univerzum nem csak egy hatalmas videójáték-e; ausztrál ornitológusok azt igyekeznek bizonyítani, hogy egy vadon élő madárfaj a húszas évek slágereit fütyüli; Lengyelországban egy szellemirtó arra figyelmeztet, a szellemeket úgy felbosszantotta a létezésükkel kapcsolatos szkepticizmus, hogy sztrájkkal fenyegetnek. Mintha azt üzennék: „Ha továbbra is így viselkedtek, nem vesszük a fáradságot, hogy kísértsünk benneteket.”

Mintha mindenkinek lenne egy bizonyítható elmélete – akár olyan nagyszabású dologgal kapcsolatban, mint az élet értelme, akár olyasmivel, hogy az ausztrálok miért beszélnek úgy, ahogy.3 Annyi mindent nem tudunk. Miért vagyunk a világon? Léteznek szellemek? Ellátogatnak hozzánk a földönkívüliek? A növények érző lények? És ha a zuhany alatt állunk, miért mindig felénk mozdul a zuhanyfüggöny?4

A fenti kérdésekre nem ismerjük a választ, de a könyvemben bemutatok az olvasóknak néhány embert, akik legalább hisznek benne, hogy találtak válaszokat. Egy jelentős botanikustól megtanulhatjuk, hogy mondják növénynyelven: „köszönöm”; a konzervativisták felszólítanak, segítsünk egy veszélyeztetett fajt megmenteni a samponoktól; talán még arra is rájövünk, miért ne akarjunk tudományos Nobel-díjat nyerni. Na és a legfontosabb persze az a tudás, hogy a világon szinte mindenki hisz valamilyen őrültségben.5

A legváratlanabb esetekben is. Vegyük például Nicholas Witchellt, aki a BBC-t a királyi családról tudósítja, és 1998-tól fogva minden velük kapcsolatos fontos hír forrása – ki gondolná, hogy ez a komoly, fontos pozíciót betöltő újságíró korábban a Loch Ness-i szörnyre vadászott?

Pedig a tizenkilenc éves Witchell 1972-ben hat hónapon át a Loch Ness partján élt egy saját építésű fakunyhóban, és nap mint nap a vizet figyelte távcsővel és teleobjektívvel.

Nessie fontos szerepet játszott Witchell életében. Tulajdonképpen neki köszönhető, hogy az újságírás mellett kötött ki. A hat hónapos szörnyvadászat után Leedsben kellett volna jogot tanulnia, de amikor felmerült a lehetőség, hogy könyvet írjon Nessie-ről, újratervezte a jövőjét. Két évvel később megjelent a Loch Ness Story (A Loch Ness-i szörny) című könyve, ami ma is a műfaj egyik legértékesebb darabja.

Nicholas Witchell, a BBC News tudósítója, korábban Nessie-vadász

Néhány éve magam is ellátogattam a tóhoz, és tökéletesen megértem, mi vonzotta Witchellt annyira, hogy hat hónapon át bámulta a vizet. Ha az ember figyelni kezd, nem tudja nem keresni Nessie-t. Nagyon nehezen kaptam el a tekintetemet a vízről, mert mi van, ha éppen abban a másodpercben bukkan fel a szörny.

– Na ja. Az első évtized a legnehezebb – nyilatkozta Steve Feltham veterán Nessie-vadász nemrég egy Zoom-beszélgetés során. – Nagyjából tíz év alatt az ember hozzászokik. Feltham a Loch Ness partján lakik, és az utóbbi 31 évben mobilházából figyelte, felbukkan-e a szörny, ezzel be is került a Guinness Rekordok Könyvébe „a Loch Ness-i szörnyet kereső leghosszabb folyamatos virrasztással”.

Milyen őrült ötletekben hiszünk?

Mielőtt igazán belekezdenénk, felteszem a kérdést: egyénenként milyen őrült ötletekben hiszünk? Netán a szellemekben? Megérezzük, ha valaki hátulról figyel? Babonásak vagyunk? Azt hisszük, a véletlenek nem véletlenek? Láttunk már ufót?

Talán nem is vagyunk tudatában a saját őrültségünknek. A könyvem írása közben észrevettem, hogy a legtöbb ember képtelen rögvest azonosítani, ha valami furcsaságban hisz, nagyrészt azért, mert nem pusztán furcsa képzelgés a részéről, hanem a mindennapi valóságának része. De ne aggódjunk, rájövünk, mi az, ha elég hosszan gondolkozunk rajta.

Az is elképzelhető, hogy valaki tudja már, miben hisz, de fél hangosan kimondani. Én ezt is megértem: az emberek elég kegyetlenek azokkal az embertársaikkal, akik efféléket mondanak: „Hiszek a mongol halálféregben.”6 Az ilyesmi befolyással lehet munkára, kapcsolatokra, mindenre.

A könyv írása során három emberrel találkoztam, aki azt hitte, megtalálta az élet értelmét; egyik barátom őszintén azt kérte tőlem, lépjek ki a szerepemből, és ismerjem be, hogy a Truman Show általa jegyzett változatában voltam színész; együtt söröztem valakivel, aki félig hüllőnek vallotta magát; figyelmesen hallgattam másvalakit arról beszámolni, hogy egy nap kora reggel arra ébredt, hogy Szűz Mária áll az ágya végében. Ez utóbbi személy Fenella volt, a feleségem.

Fenella vonzza a furcsaságokat, mint a mágnes, ezért újra meg újra fel fog bukkanni a könyvben. Ellentétben velem, aki órákon át elszöszmötölök eldugott könyvesboltokban, elfeledett dokumentumokat keresve, vagy furcsa konferenciákra és bemutatókra járok, Fenellát közvetlenül érik a furcsaságok. Megmagyarázhatatlan okból, de az emberek már a találkozás utáni percekben, válogatás nélkül zúdítják rá az életük legfurcsább eseményeit.

Nemrég egy vízvezeték-szerelő járt nálunk, hogy megküzdjön a fürdőszobában valami szivárgással. Gyors köszönés után elhúztam inkább, hogy készítsek egy csésze teát, Fenella maradt ott megmutatni, mi a baj. Néhány perc múlva aztán csatlakozott hozzám a konyhában.

– Micsoda egy fickó! – mondta Fenella. – Elmesélte, hogy Kazahsztánban született, és babakorában, míg egy mezőn üldögélt, sas csapott le az égből, és a vállánál fogva elragadta.

Legtöbben rögtön úgy vélték volna, hogy a szerelő bolond, vagy túl élénk a fantáziája. Én viszont véletlenül néhány évvel korábban találkoztam a gyerekeket elragadó sasok „szakértőjével”, ezért ahelyett, hogy kitessékeltem volna a házamból, letetettem vele a szerszámokat, hogy lejegyezhessem a történetét.

– Szerencsére – mondta –, amikor a madár még csapkodva felemelkedni igyekezett a teherrel, rohant anyám, egy nagy bottal megütötte a sast, és a madár kiejtett a karmából.

Fenella hét hónapos terhes volt a második gyermekünkkel, amikor az ágyunk lábánál megjelent előtte Szűz Mária. 2020 márciusában jártunk, az ország Covid miatti első teljes lezárásának elején. Korábban azon az estén, a kanapén ülve, kiguvadt szemmel néztük, ahogy egy szokatlanul szigorú miniszterelnök bejelenti, veszélyes elhagyni az otthonunkat, és a terhes anyákat különösen nagy veszély fenyegeti. Fenella megrémült.

Mária nem sokkal ezután jelent meg előtte. Fenella először megijedt, hogy a még meg sem született gyermekünket akarja. Hosszas guglizással aztán kiderítette, hogy Mária csak azt akarta jelezni neki, hogy minden rendben van. Én nem ébredtem fel, tehát nem láthattam semmit, de Fenella a mai napig állítja, hogy az eset megtörtént.

Az őrültség családi örökség, ez biztos. Fenella családja például vallásos, és a látomását a családtagok izgatottan fogadták. Én is hasonló indíttatást kaptam a szüleimtől, és ma már tudom, hogy ez az oka a természetfölötti iránti érdeklődésemnek. Tizenhárom éves koromban kezdődött, amikor lezárult a Hongkongban töltött gyerekkorom. Fodrász szüleim bezárták az üzletüket, és egy álmos kisvárosba költöztünk, Ausztrália északi partján, Avalonba. Avalon a legenda szerint Arthur király nyughelye volt, de az ősi múlt érkezésemkor cseppet sem látszott rajta.

Mindenesetre azt tudtam, hogy más helyre érkeztünk, amikor nem sokkal a beköltözésünk után a barátaink, Mike és Rebecca eladták mindenüket, és jó kilencven kilométerrel beljebb vonultak a szárazföldre, mert Rebecca álmot látott, és álmában Avalonra cunami sújtott le. Azóta két évtized telt el, a cunami még várat magára.

Évekkel később történt, hogy a szüleimet felhívta a szomszédból Sharon, és érdeklődött, átmennének-e, mert technikai gondja van, a Facebookon törölne valakit a barátai közül, és nem tudja, hogyan. A szüleimnek aztán elmagyarázta, hogy egy spirituális gyógyító felvilágosította, hogy az illető egy előző életben, az ősi Egyiptomban megölte őt. – Nem akarok ebben az életben olyan Facebook-ismerőst, aki az előző életemben megölt – folytatta.

Fenellához hasonlóan a szüleim is vonzották a furcsaságokat, ezért gyakran hallgattam csodás estéken át a részeg vendégeinket, akik lírai történeteket adtak elő különböző ezoterikus témákról, a szellemektől az ufókig, mielőtt az ajtón kifelé tántorogva a kezembe csúsztattak volna egy-egy könyvet, például az idegen lényekkel foglalkozó Erich von Dänikenét.

Miközben az avaloni izgalmas életem megalapozta a későbbi vadon hagyott sarkom alakulását, az őrültségekbe akkor ugrottam fejest, amikor megkezdtem az új középiskolát.

Dan Schreiber félreneveltetése

Az iskolámat Atlantisz egyik leszármazottja alapította. Ezt persze csak később tudtam meg, amikor a könyvemhez végeztem kutatásokat, és mint kiderült, az újság a szüleimet is meglepte.

A Glenaeon Rudolf Steiner Iskola a Sydney Harbour Bridge-től mintegy tíz kilométerre, egy kis külváros félreeső utcájában áll. A környező négy és fél hold bozót helyén épült, olyan volt, mint egy mitológiai menekülőút. Képzeljük el, hogy A mennyei prófécia létrehozza a maga Roxfort Iskoláját és A Titok szerzőjét, Rhonda Byrne-t teszi meg iskolaigazgatónak.

Ausztráliában az én iskolám volt az első Steiner-iskola, ami Rudolf Steiner osztrák filozófus, építész és hippi módszereire alapozott: Steiner nem hitt a versenyben; az osztálytermeket excentrikus építésűnek gondolta el, nem lehetett bennük egyetlen derékszög sem; a diákokat nem akadémizmusra, hanem kreativitásra bátorították. Legalábbis ez volt a hivatalos álláspont. Amit nem említettek, hogy Steiner okkultista is volt, misztikus, holisztikus orvos, jövőbelátó és Atlantisz-hívő.

És mégsem nyerő a fickó, ezt később egy podcastból tudtam meg (Behind the Bastards – A gazfickók mögött). Szörnyű tanokat vallott a fajok felsőbbrendűségével kapcsolatban, kitalálta az antropozófiai orvoslást, miszerint a betegségeinket akár az előző életünk eseményei is okozhatják, és néhány esetben – minő balszerencse! – nincs rájuk orvosság, a karma dönt. Ma Ausztriában az antropozófus orvoslásra alapozó kórházakban a rákbetegeket fagyönggyel kezelik, a Covid-betegeket pedig állítólag hullócsillagok porát tartalmazó homeopátiás golyókkal.

Rudolf Steiner filozófus, Atlantisz-hívő

A Steiner-iskolát egy világ választotta el a hongkongi általános iskolámtól, és minden ott töltött másodpercet imádtam. Azt nem tudom, hogy ma milyen, de húsz évvel ezelőtt tagadhatatlanul és azonnal észrevehetően kuriózum volt. Amikor odakerültem, az osztályfőnökömet éppen rák miatt kezelték. De nem kemoterápiával vagy más nyugati gyógymóddal, nem, ő úgy döntött, meditációval gyógyítja magát, néhány szerzetes segítségével. És sikerült neki. Az első félévem közepén jött vissza, és a sikereinek köszönhetően minden napot tizenöt perc csoportos meditációval kezdtünk, ezt követte tíz perc Beatles vagy Simon & Garfunkel.

A tananyag maga hasonlított a többi iskoláéhoz, bár a tanárok talán excentrikusabban értékeltek. Egyszer például a legjobb jegyet kaptam történelemből, mert a prezentációmban arról értekeztem, hogy a gízai piramisok alatt állítólag Atlantisz elveszett városából való kristálykomputerek rejtőznek. (Már értem, hogy mitől ment olyan jól a tanulás.)

Miután elvégeztem a Steinert, Angliába mentem, hogy a humor műfajának szenteljem az életemet. Ekkoriban veszítettem el a hitemet a különböző témákkal kapcsolatos összeesküvés-elméletekben, és zúgtam bele őrülten a tudományokba (ezen a terepen néha még őrültebb és izgalmasabb teóriák születnek, mint az áltudományos világban), a pályámat kezdtem a tényekre és nem állítólagos „tényekre” alapozni. Bármennyire is szeretném azonban elmondani, hogy ezek az évek megváltoztattak, és a tudomány kútfeje lettem, valamint megtagadtam korábbi félreneveltetésemet, az igazság az, hogy sosem szűntem meg szeretni a peremvidéket és a sok embert, akik benépesítik.

Kitartás, kitartás, kitartás

Ez a könyv azokról szól, akik fel merik tenni a nagy kérdéseket, és válaszokat keresnek, még ha ki is nevetik őket emiatt. Nincsenek kevesen – ott vannak mindenütt. Csak nézzünk körül! Mi, emberek sokféle valóságot tükrözünk. Nap mint nap, a teendőink intézése közben belefutunk a tőlünk eltérően gondolkodókba. Ha legközelebb felnézünk az égre, és megpillantjuk a Holdat, jusson eszünkbe, hogy némelyek a Föld bolygó természetes csatlósának tekintik, mások szerint viszont mesterséges égitest, és idegen lények építették. Egyesek szerint ember szállt le a Holdra, mások szerint Stanley Kubrick egy hollywoodi stúdióban vette fel az ál-holdraszállást. Van, aki szerint hatással van az árapályra, mások szerint az egyes emberre hat, aki szőrt növeszt vagy nyüszíteni kezd tőle. Néha persze a pályán kívüliek nyernek, akik egész életükön át kitartóan hangoztatják, hogy nem minden az, aminek látszik.

Hiszen erről szól az egész: a kitartásról. Eljutni a probléma gyökeréig – akármennyi ideig tart –, akármilyen mondén igazságra derül fény. Vegyük a Parkes Obszervatórium rádióteleszkópját Ausztráliában. Ez a nagyon fontos eszköz tette lehetővé, hogy a világ fogja a rádiójeleket, amikor Neil Armstrong a Holdra lépett, ma pedig egyike a kevés teleszkópnak, ami a földönkívüli életet kutató legátfogóbb programnak, a Breakthrough Listennek a része. Ugyanitt, a színfalak mögött csillagászok keresték kitartóan egy régóta megoldatlan rejtély kulcsát.

Tizenhét éve ugyanis a teleszkóp furcsa interferenciát észlelt, a tudósok zavartan kutatták az okát. Az évek során számos elméletet dolgoztak ki. Egy 2011-es tanulmány szerint villámcsapás vagy napkitörés állhatott a háttérben, ezt a későbbi elemzések cáfolták.

Végül, közel két évtized múltán, a kitartás kifizetődött: a ház csillagászai megtalálták a bűnöst: a mikrohullámú sütőt az obszervatórium konyhájában. Tizenhét évi kutatás derített fényt arra, hogy a zavarba ejtő jeleket a ház takarítószemélyzete adta, amikor megmelegítette a mikróban a lasagnéját. A rejtély megoldódott.

És nem ez volt az egyetlen eset, amiben az ausztrál obszervatórium játszott szerepet. Amikor egy távoli csillagképben a Molonglo Obszervatórium munkatársai egy pulzárt fedeztek fel, furcsa gázcsóvára lettek figyelmesek. Nagyon úgy festett, mint az űrszemét, ami egy felrobbant csillag után marad. Ha valóban csillagról lett volna szó, mindössze 1500 fényév távolságban, ez lett volna a bolygónkhoz legközelebbi szupernóva-robbanás, hónapokon át éjjel-nappal megvilágította volna az égboltot, százszor ragyogóbb fénnyel, mint a Vénusz, és valószínűleg erősebben, mint a Hold. (Sőt, az egyik vad elmélet szerint még komolyabb lehetett volna a hatás: elég káros sugárzás érhette volna a Földet ahhoz, hogy komoly változásokat okozzon a földi létformákban.) Akkor hát, kérdezték a csillagászok, miért nem született erről történelmi feljegyzés?

Csupán további négy, hasonló szupernóva-állapotról számolnak be, közülük egyet Kínában láttak, az akkori csillagászoknak köszönhetően tudjuk, hogy 1054-ben történhetett a robbanás. A tudósok szerették volna megállapítani a molonglói pulzár korát is, de történelmi feljegyzések hiányában ez nem sikerült, ezért 6000–15 000 évre saccolták. 1972-ben aztán az Archaeology című folyóirat három NASA-csillagász furcsa kérését közölte: a régészek segítségét kérték a gázfelhő azonosításában. Arra gondoltak, lennie kellett valahol egy őskori tanúnak, akire úgy hatott ez az esemény, hogy rávéste egy sziklára vagy kőfalra. Ha rábukkannának erre az ábrázolásra, meghatározhatnák a szupernóva-robbanás idejét.

A kérést végül a New York-i Kutatók Klubjának egy tagja vette észre: az excentrikus, ellentmondásos veterán régész, George Michanowsky. A memóriájában kutatva felidézett egy érdekes, lapos sziklába vésett rajzot, amivel valamelyik útján találkozott. A rajz hat körből állt, ebből öt – Michanowsky megállapítása szerint – megfelelt az éjszakai égbolton látható csillagoknak. De az utolsó és legnagyobb sziklába vésett körnek nyoma sem volt az égbolton.

A furcsa szikla a bolíviai indiánok területén állt, akik maguk sem tudták már, miért, de évente egyszer összegyűltek és táncoltak. Michanowsky megkérdezte tőlük, a sziklának van-e köze a táncukhoz. Igennel feleltek. Akkor hát tudják, mit jelentenek a sziklába vésett rajz ábrái? Nem. Fogalmuk sincs. Elfelejtették ezt is.

Michanowsky fáradhatatlanul kutatott tovább. Eljutott a mezopotámiai feljegyzésekhez, és megtanult ékírást olvasni. Az egyik ékírásos táblán aztán utalást talált egy óriáscsillagra az égnek azon a darabkáján, ahol ma nincs a leírásnak megfelelő csillag. A koordináták – jegyzi meg Michanowsky – megfelelnek a szupernóva feltételezett helyének. Michanowsky tehát előállt a feltételezésével. Szerinte a szupernóva megjelenése utáni évezredben az egész világ minden kultúrájában fellelhető a robbanás hatása. Szerinte a sumérok az égi csoda hatására bontakoztatták ki csillagászati, matematikai és írástudásukat, valamint kezdtek feljegyzéseket vezetni. A szupernóva és csodálatos elmetágító hatása lehetett a katalizátor, ami aztán a civilizáció születéséhez vezetett.

Akkor hát miért táncolnak a bolíviai törzs tagjai? Tizennyolc év tűnődés után Michanowsky arra jutott, hogy megvan a válasz. Valószínűleg megemlékeznek az emberiség történetében addig egyedülálló pillanatról, ami az emberi elmét az univerzum csodái felé fordította, és közben az emberi tudatot tágította. „A Nap után – állította Michanowsky – ez lehetett az emberiség történetének legfontosabb csillaga.” A bolíviai törzsek csak azt felejtették el, hogy a táncukkal egy örökre megőrizendő pillanatot ünnepelnek. Legalábbis Michanowsky szerint…

I. rész
Avagy jól jön egy kis őrület

Az emberek furcsák – de ez nem baj. A zsenialitás és az őrület gyakran ugyanarról a tőről fakad. Thomas Edison például minden okossága mellett is azt vallotta, hogy este pizsamába bújni rossz hatással van a szervezetünk működésére, és álmatlanságot okoz, ezért a munkaruhájában feküdt le.7 P. L. Travers, a Mary Poppins írója azt állította, hogy egyik vidéki sétája során hatalmas lábnyomra bukkant, egy olyan hatalmas idegenére, aki lépcsőnek használta a bolygónkat. Később így írt erről: „A rajzolat tisztán kivehető volt, mintha egy hatalmas, mondjuk az Uránuszról származó valaki a Földön kötött volna ki, egyet-kettőt lépett rajta, aztán fölszállt megint, csak a nyoma maradt ott.”

Bram Stoker, a Drakula szerzőjének utolsó könyvében egy fejezet arról szólt, hogy I. Erzsébet valójában férfi volt. Edmund Hillary az első expedícióját – a Mount Everest megmászása után – a jeti keresésére indította (a jeti mitológiai lény, de többek között Jane Goodall és David Attenborough is hitt a létezésében). Guglielmo Marconi, a rádió feltalálója úgy vélte, hogy a hang sosem hal el, csak lágyabb lesz. Élete utolsó éveiben egy olyan eszközről álmodozott, amivel „fogható” Jézus hegyi beszéde. És így tovább, a lista végtelen. Ebben a fejezetben sorra veszünk néhány példát, olyan emberekét, akik a szakmájuk csúcsára jutottak, legyen az akár a sport vagy a zene – és látni fogjuk, akármerre nézünk, mindenhol valami őrültségbe botlunk.

1. fejezet A csodabogár, aki megmentette a világot A bizonyíthatatlanság elmélete

1985-ben, egy pénteki napon, késő este Kary Mullis úgy döntött, elalvás előtt felkeresi még a kinti árnyékszéket. Fogott egy elemlámpát, és lemászott a dombról, és a mintegy tizenöt méterre eső budi felé tartott. Egyszer csak egy közeli fenyő alján furcsa, izzó foltot látott. Ráirányította a zseblámát, és felfedezte a fény forrását. Egy ragyogó mosómedvéből áradt.

– Jó estét, doktor! – mondta a mosómedve.

– Helló! – felelte Mullis.

Talán nem is emlékeznek a nevére, de Kary Mullis az utóbbi években fontos szerepet játszott az emberiség életében. Neki köszönhető, hogy nem halt meg még több millió ember a koronavírus-világjárványban. Ugyanaz az ember, aki beszédbe elegyedett egy angolul csevegő, foszforeszkáló mosómedvével, 1993-ban megosztott kémiai Nobel-díjat kapott a polimeráz-láncreakció felfedezéséért. Bizony, emberek, Mullisnak köszönhetjük a PCR-tesztet.

A Covid–19 megjelenése előtt nem is hallottam a PCR-ről, és ha online felmérésemnek hinni lehet, így volt ezzel az olvasók hetven százaléka. Nem is tudom, hogyan történt. A The New York Times szerint a felfedezés olyan korszakos jelentőségű, hogy a biokémia új szakaszát jelzi: innentől PCR előtti és utáni korszakról fogunk beszélni. A PCR előtt nagyon nehéz volt a DNS-vizsgálat. Hiszen az apró mérete okozta a nagy problémát. A PCR megoldotta mindezt, mert a DNS adott részéről több milliárd másolatot készített, hogy ezzel az orvosok a tanulmányozandó területet felnagyíthassák. Ma már mindenhol ezt a technológiát használják, többek között az igazságügyi orvosszakértők is jóval pontosabban azonosíthatják az ujjlenyomatot;8 a régészek így azonosíthatták III. Richárd csontjait, amikor 2011-ben, egy leicesteri parkolóban egy forgatókönyvíró „ihletetten” rájuk talált. Később, amikor 2020-ban leállt a világ, és a tudósok kétségbeesett igyekezettel dolgoztak a gyilkos vírus elleni vakcinán, a PCR lett a legfontosabb eszköz, amivel megállíthattuk a vírus továbbterjedését.

A PCR ötlete 1983-ban, váratlanul fogalmazódott meg Mullis fejében, miközben a kaliforniai 128-as sztrádán éppen mendocinói nyaralójába tartott.

„Nem aludtam aznap éjjel – emlékezett vissza később, a Nobel-díj átadásakor mondott beszédében. Este, a kunyhójában azonnal munkához látott. – Apró diagramokat rajzoltam minden vízszintes felületre, tollal, ceruzával, zsírkrétával, hajnalig, amikor egy jó üveg Anderson Valley Cabernet végre zavart, félöntudatlan állapotba ringatott.”

Mullis tudta, hogy valami nagy dologra bukkant, mondta is a barátnőjének, hogy ezért egyszer még Nobel-díjat kap. Amikor azonban a Cetus biotechnológiai vállalatnál, ahol dolgozott, kifejtette az ötletét, senkit nem érdekelt a mondandója.

Kary Mullis, az 1993-as kémiai Nobel-díjas, a PCR felfedezője

A tudós, aki őrült felfedezéseket tett

Talán az egész Mullis hibája volt. Tudós létére többször, ha nem is farkast, de újdonságot kiáltott. Annyi őrült ötlete támadt, hogy maga a PCR elveszett a nagy lármában. Az évek során kijelentette például, hogy az ember pusztán az elméje erejével felkapcsolhat egy villanykörtét, de hitt a szellemekben is,9 azt állította, hogy az asztrológia fontos tudomány, és az iskolában tanítani kellene, egyszer pedig arról beszélt, hogy az életét egy olyan nő mentette meg, aki több száz kilométerről mentálisan, azaz testelhagyással utazott hozzá, és felélesztette, amikor kéjgáz-túladagolás miatt a hálószobája padlóján agonizált.

A Kary Mullishoz hasonló tudós szélhámosok könnyen magukkal ragadják az embert. Izgalmasak, szabályszegők, az őrültségeik jobban illenek a Hunter S. Thompsonhoz hasonló őrült újságírók, mint a hagyományos tudósok profiljába. Mullis lénye messziről talán megnyerő. A szomorú igazság viszont az, hogy veszélyes volt. A nyilvánosság előtt tett egyes állításai, például hogy szerinte nem a HIV-vírus okozza az AIDS betegséget, olyan erős hatást gyakoroltak, hogy közvetve ugyan, de százezrek halálát okozhatta, mivel a fejlődő országok diktátorai készpénznek vették az állításait. Keserves jin a megmentett életek jangja mellett.

Problémás volt és kiszámíthatatlan – a Nobel-díj elnyerése után azt is kijelentette a nyilvánosság előtt, hogy az emberiségnek semmilyen hatása nincs a klímaváltozásra; hajkurászta a nőket; drogozott (az LSD gyakori használója és támogatója volt), ráadásul a szakmában is megkérdőjelezhető módszereket alkalmazott: például tudományos témák prezentálása közben oda nem illő, meztelen nőkről készült fotókat mutogatott. Amikor az egykori NFL-sztár, O. J. Simpson védői tanúnak idézték meg, hogy a hírhedt gyilkossági perben a DNS-mintákkal kapcsolatban nyilatkozzon, végül elálltak a meghallgatásától, mert rájöttek, hogy csak ártana a védencüknek.

Mindez magyarázhatja, hogy a PCR fogalma általánosan ismert lett, Kary Mullis neve viszont nem. Túlságosan ellentmondásos figura volt ahhoz, hogy futtassák. Ő nem zavartatta magát, tudta, hogy a hírnév mulandó. A celeb élet emelkedőit és buktatóit megtapasztalta a Nobel-díj bejelentésekor. Ahogy Dancing Naked in the Mind Field (Meztelenül táncolni az elme mezején) című önéletrajzában írja: „Reggel még tele vannak veled az újságok, estére elméletben leszarhat körülbelül 328 716 kalickába zárt madár.”10

A haszonszerzés művészete

Mullist soha nem fizették meg tisztességesen a PCR felfedezéséért, a Cetustól, akkori munkaadójától 10 ezer dollár jutalmat kapott, miközben néhány évvel később 300 millió dollárért értékesítették a felfedezést. Mullis a szánalmas összeg miatti elkeseredésében máshogy próbált pénzhez jutni: StarGene néven ékszerüzletet nyitott. A PCR-re alapozva azt tervezte, hogy fogja egy halott celeb hajfürtjét, és a gének megsokszorozása után mesterséges ékkövekbe zárja a DNS darabjait, majd fülbevaló, gyűrű, nyaklánc, óra, nyakörv stb. formájában értékesíti a nagyközönség számára.

A Los Angeles Times beszámolója szerint a cég jól indult, mert Mullis megszerezte a jogot Elvis Presley, George Washington és Marilyn Monroe hajfürtjére, illetve a belőle kivonandó DNS-re. A sikert John Reznikoff gyűjtőnek köszönhette, aki a világ talán legnagyobb hajgyűjteményének tulajdonosa. Őriz hajszálat Beethoventől, Bonaparte Napóleontól, John Wilkes Booth-tól és az áldozatától, Abraham Lincoln elnöktől (ez a darab különleges, mert Lincoln halálos ágyáról származik egy darabka agyvelővel együtt).11 Mullis eloszlatta az aggodalmakat, hogy egész testeket akarna klónozni, a leszármazottakat és hagyatékkezelőket azzal nyugtatta, hogy a kért DNS-mennyiség annyira minimális, hogy abból képtelenség is lenne újjáéleszteni a kérdéses halott sztárt.

A projekt aztán mégsem indult be, mert maguknak az ékszereknek az elkészítése túl nehéz és költséges lett volna, ezért Mullis módosította a tervét: kártyákat akart árulni, egyik oldalon a híres ember megrajzolt arcképével és egy apró dudorral, ami alatt a DNS-töredék rejtőzött volna, a másik felén a személyes adatok helyett az adott kártya DNS-darabkájának, illetve nukleinsavainak betűkódja. Ám ebből a tervből sem lett semmi.

A nagy, megoldatlan rejtély

Kary Mullis a tipikus példája annak, amikor a ragyogó elme és némi őrület együtt jár; kitűnő tudós, de tagadja a tudományos közösség tanait, ezért ki is zárják onnan. Nem ő az egyedüli. (Aki tovább olvas, többekkel találkozhat még.) Mind makacsul ragaszkodnak az elméleteikhez, ha kinevetik is őket.)

Mullis két dologból nem engedett. Az egyik a PCR-módszer ötlete volt, amit kollégái szemforgatása ellenére végigvitt és megoldott. A másik – amivel egész további életében küzdött: a beszélő mosómedve problémája. Mi az ördög történhetett vele 1985-ben azon az estén? Semmire nem emlékszik az eseményt követő órából. Az idő csak úgy tovafutott. Ő meg ment a szuroksötétben az árnyékszékre, és a következő dolog, amire emlékezett, hogy reggel hat óra van, és egy egészen másik úton sétál a háza fölötti egyik dombra. Hogyan kerülhetett oda?

Eleinte semmire nem emlékezett. Azt hitte, elájult, de a ruháján nem találta nyomát annak, hogy a nyirkos földön aludt volna. Aztán eszébe jutott. Később azt írja az önéletírásában: „Eszembe jutott a kis fattyú és az udvarias köszönése. Az apró, ravasz, fekete szeme. Eszembe jutott, hogy villant rá a zseblámpám fénye a fény nélkül is ragyogó arcára.”

Mullis csak évek múltán, egy könyvesbolt polcain böngészve ébredt rá, mi történhetett vele. Egy könyvborító keltette fel a figyelmét, rajta egy idegen lény ovális arca. Tűnődni kezdett, vajon földönkívüliek rabolták-e el. A nevezett könyv Whitley Strieber Eggyéválás – Communion című könyve volt.

Strieber a világ egyik leghíresebb elrabolt alanya. Az Eggyéválásban beszámol róla, hogyan találkozott egy ET-vel, és a könyv egy csapásra a The New York Times sikerlistájának élére került, világszerte több mint tízmillió példányt adtak el belőle. Mullishoz hasonlóan Strieber is 1985-ben élte át a történteket, csak világító mosómedve helyett egy idegen bagollyal beszélgetett.

Mullis megvette a könyvet, és hazaindult. Később, míg az ágyán elheverve olvasott, Louise, a lánya kereste telefonon. Egy csodálatos könyvről kezdett áradozni, amit apjának azonnal el kellene olvasni: a könyv az Eggyéválás volt, Whitley Striebertől. Milyen különös egybeesés, gondolta Mullis.

Mullis faggatni kezdte a lányát, hogyan bukkant éppen erre a könyvre. Louise elmesélte, hogy nemrégiben a vőlegényével nyaralt a mendocinói házikóban, és lefekvés előtt az árnyékszékre indult. A következő, amire emlékszik, hogy eltelt három óra, és egy másik úton megy éppen (ugyanazon, amin Mullis találta magát), de fogalma sincs, hogyan került oda. A vőlegénye, aki egész idő alatt észvesztve kereste, sehol nem találta.

Mullis alig hitte, amit hallott. Sosem mesélt a lányának a saját kalandjáról.12

– Nem találkoztál véletlenül egy beszélő mosómedvével? – kérdezte. Louise nemmel válaszolt.

◆◆◆

Kary Mullis váratlanul hunyt el 2019 augusztusában, már nem tudhatta meg, hogy a felfedezése milyen fontos a támadó járvánnyal küzdő világnak.

Soha többé nem találkozott a beszélő mosómedvével. Szeretett volna tudományos dolgozatot írni a találkozásról, de nem tehette, mivel az esemény nem volt ismételhető: „Nem vagyok képes csillogó mosómedvéket megjeleníteni. Nem vehetem meg a tudományos eszközök áruházában sem” – írta. De mindvégig biztosra vette, hogy azon az estén valami megmagyarázhatatlan történt vele. „Ezt nevezik tudományos anekdotának – írta –, mert nem ismételhető. Viszont megtörtént.”

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Benedek Enikő

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
PT Sans – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral – SIL Open Font License