Sarah Penner

A LONDONI SZEÁNSZ TÁRSASÁG

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: The London Séance Society

© 2023 by Sarah Penner

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2022

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-195-0 (papír)

ISBN 978-963-614-196-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában,

2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Elita Sidiropoulou

Művészeti vezető: Kathleen Oudit

Borítókép: Shutterstock, iStock

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Nővéremnek, Kellie-nek.

(És neked, anya. Elvégre te voltál az első, aki szeánszra vitt.)

„Sírok, rendűljetek,

Holtak, ébredjetek,

Gyászosan, gyászosan!”

(William Shakespeare: Sok hűhó semmiért,

V. felvonás, 3. szín., Arany László fordítása)

A SZEÁNSZ LEBONYOLÍTÁSÁNAK HÉT LÉPÉSE

I.

AZ ÖRDÖGŰZŐ VARÁZSIGE

A közvetítő elmondja az ördögűző

varázsigét, hogy megvédje a szeánsz résztvevőit

a gonosztól.

II.

MEGSZÓLÍTÁS

A közvetítő a szeánszhelyiségbe idézi

a közelben lévő összes szellemet.

III.

LEVÁLASZTÁS

A közvetítő megszabadítja a helyiséget azoktól

a szellemektől, amelyek nem képezik

a szeánsz részét. Csak az elhunyt szelleme maradhat,

akivel a szeánsz résztvevői találkozni akarnak.

IV.

MEGHÍVÁS

A közvetítő önkívületi állapotot idéz elő

az elhunyt szelleme által.

V.

RÉVÜLET

A közvetítő révületbe esik az elhunyt

szelleme által.

VI.

VÉGKIFEJLET

A közvetítő a kívánt információ birtokába jut.

VII.

BEFEJEZÉS

A közvetítő száműzi az elhunyt szellemét

a helyiségből. Véget ér az önkívületi állapot,

és befejeződik a szeánsz.

ELSŐ FEJEZET

Lenna

PÁRIZS

1873. február 13., csütörtök

Párizs külvárosában, hajnali fél egy után két perccel sötét szeánszra készültek egy elhagyatott kastélyépületben. Lenna Wickes spirituális tanítvány egy fekete vászonnal takart, ovális asztalnál ült. Egy úriember és a felesége, a szeánsz többi résztvevője vele szemben foglalt helyet. Komoly arckifejezéssel, szomorú tekintettel, nagyokat sóhajtva vártak a rozoga, majdnem száz éve lakatlan kastély egykori szalonjában. Lenna mögött vérvörös színű tapéta repedezett a falon, alatta vastag penészréteg éktelenkedett.

Ha minden jól megy, nemsokára megjelenik előttük a szellem, egy fiatal nő, akit ebben a kastélyban gyilkoltak meg.

Fölöttük megreccsent valami. Biztosan egerek. Lenna befelé jövet látta az ürüléküket a padlón. Az apró, fekete bogyók szanaszét hevertek a parkettán. Csakhogy a recsegés hangja kaparászássá vált, és… Mintha Lenna puffanást hallott volna. Igyekezett leküzdeni a félelmét. Arra gondolt, ha a szellemek valóban léteznek, ebben a rozzant kastélyban garantáltan akad belőlük egy pár.

Gyorsan kinézett az ablakon. Hatalmas, kövér hópelyhek szállingóztak a sötétben, ez elég ritkán fordult elő Párizsban.

Kiraktak néhány lámpást a ház elé, Lenna pedig a kerti vaskapura pillantott, amelyen korhadt szőlőindák cikáztak. Remegett az egész, ahogy fújta a szél. A kapu mögött elterülő sűrű erdőség egy részét már halványan fedte a hótakaró.

A szeánsz résztvevői éjfélkor gyűltek össze. Az áldozat szülei érkeztek elsőként. Lenna néhány nappal a szeánsz előtt már találkozott velük. A házaspár után nem sokkal megérkezett Lenna és mestere, a híres szellemidéző, aki a szeánszot vezeti: Vaudeline D’Allaire.

Mindannyian feketébe öltöztek. A helyiség egyáltalán nem tűnt meghittnek, barátságosnak. A szülők idegesen fészkelődtek a széken, majd hirtelen mozdulatot tettek. Az apa véletlenül meglökte a réz gyertyatartót, aztán esedezve bocsánatot kért. Lenna kinyitotta a jegyzetfüzetét. Egyáltalán nem haragudott a férfira, hiszen mindannyian idegesek voltak. Lenna számtalanszor a ruhájába törölte izzadt tenyerét.

Általában senki nem akarta, hogy Vaudeline vezesse a szertartást, ugyanis hihetetlenül magas összeget kellett neki fizetni, ráadásul tetemes előleget is kért.

Csakhogy ezen az estén a megidézendő szellem különlegesnek ígérkezett. Na nem mintha Vaudeline valaha is egyszerű szellemeket idézett volna. Ezek nem a fehér hálóinges, idős nagymamák, akik sokáig élnek, majd időnként szellemként térnek vissza. Még csak nem is valamilyen háborúban elhunyt hősök, akik egykor tudták, mi vár rájuk a csatában. Nem. Ezek a szellemek olyan embereket idéztek, akik erőszak áldozatai lettek, így túl korán hagyták el a földi világot. Meggyilkolták őket. És ami ennél is rosszabb: a gyilkosok el tudtak menekülni.

Ilyen esetekben mindig Vaudeline segítségét kérték például az olyan hozzátartozók, mint az asztal túloldalán reszkető pár. És az olyanok is, mint Lenna.

A harmincéves Vaudeline-t világszerte ismerték. Arról volt híres, hogy megidézi az áldozatok szellemét, ezáltal fény derül az elkövető kilétére. Nagyra becsült spiritualistaként számtalan európai bűntényt sikerült megoldania. Sokszor szerepelt az újságok címlapján, főleg azután, hogy előző évben pánikszerűen távozott Londonból. Az eset körülményei azóta is tisztázatlanok. Ennek ellenére továbbra is sokan érdeklődnek a munkássága iránt, amit szülővárosában, Párizsban folytat.

Ez az elhagyatott kastély szokatlan színhelye volt a szeánsznak, ám Vaudeline módszere még ennél is furcsábbnak bizonyult. Állította ugyanis, hogy csak ott lehet megidézni egy szellemet, ahol az áldozat meghalt.

Két héttel korábban, február elsején Lenna átkelt a La Manche-on, hogy Vaudeline segítségével elsajátítsa a szellemidézés tudományát. Tudta, hogy nem ő a legelszántabb tanítvány, hiszen a saját hitében is sokszor kételkedett. Abban sem volt biztos, hogy szükség van-e egyáltalán ördögűző varázsigére, palo santo fára vagy kagylóhéjakra. Nem arról van szó, hogy egyáltalán nem hisz, csak sokszor megingott. Elvégre semmi nem bizonyított. Nem lehet mérni, elemezni vagy kézzel foghatóvá tenni, mint az otthon gyűjtött kőzeteit és anyagmintát. Amíg a többi diák készségesen elfogadta a rejtéllyel kapcsolatos, legkevésbé valósághű elméleteket, addig Lennában egyre több kérdés merült fel. Úgy érezte, soha nem lehet biztos a dolgában. És annak ellenére, hogy jó pár éve ő maga is részt vett szeánszon, egyáltalán nem sikerült meggyőzni, ugyanis egy árva szellemmel sem találkozott.

Őrjítő volt számára, hogy folyton az igazság és az illúzió között lavírozott.

Bár már huszonhárom éves volt, eddig soha nem látott kísértetet. Időnként érzett valami hűvöset, amikor régi épületnél vagy a temető környékén járt. Olyan is előfordult, hogy villanást látott a gyertyafényben vagy emberalak árnyékát a falon. Lenna mindig bólogatott, és nagyon szeretett volna hinni a szellemek létezésében. De vajon nem magyarázhatók valami mással ezek a jelenségek? A fényérzékelésnek és a visszatükröződés jelenségének például van tudományos magyarázata.

Ha Lennát néhány hónappal ezelőtt arra kérték volna, hogy utazzon el Párizsba, és vegyen részt egy szeánszon, biztosan jót nevet. Elsajátítani a szeánsz tudományát? Csak időpocsékolásnak vélte volna. Inkább lemegy a Temze partjára, és gyűjt még néhány követ. De aztán jött a mindenszentek szörnyű éjszakája, amikor a szülei Euston Road-i szállodájának kertjében megtalálta imádott húgának, Evie-nek a holttestét. A lányt halálosan megsebesítették. Látszott, hogy dulakodás történt. Evie haja szanaszét állt, testét véraláfutások és horzsolások borították. Teljesen kiürítették a táskáját, amit aztán a holttest mellé hajítottak.

A következő napokban a rendőrség csupán annyit foglalkozott Evie halálának körülményeivel, mint más, középosztálybeli nő halálesetével. Tehát nem szenteltek sok időt az esetnek. Eltelt három hónap, és egy árva szót sem szóltak. Lennát olyannyira hatalmába kerítette a tettvágy, hogy az elszántság felülírt minden kétkedést. Most már tudja. A világon mindenki másnál jobban szerette Evie-t. Varázslat, boszorkányság, mágia. Bármire hajlandó, ha ezáltal ismét kapcsolatba léphet imádott húgával.

Annak ellenére, hogy Lenna még mindig nem tudta, mit higgyen a szellemekről, úgy gondolta, nagy becsben tartott őskövületei talán bizonyítják, hogy van élet a halál után. Evie vetette fel az ötletet, Lenna pedig mindennél jobban szerette volna hinni, hogy ez az egész igaz.

Evie kezdő közvetítő volt, és makacsul hitt a szellemek létezésében. Korábban Vaudeline-nál tanulta a mesterséget. Ha valaki át tudta törni a határvonalat az élet és a halál között, az ő volt. Lenna beszélni szeretett volna vele, hogy megtudja, mi történt azon a szörnyű éjszakán. Lehet, hogy a rendőrség nem akar igazságot szolgáltatni, de Lenna igen. Ezért félretette minden kétségét, és megtanulta – mondhatni tökélyre vitte – a szeánsz tudományát.

Annyira lesújtotta, ami a húgával történt, hogy meggyászolni sem tudta rendesen. Főleg, hogy még nem akarta eltemetni. Mielőtt így tesz, bosszút áll.

Tudta, hogy Vaudeline nem utazik Londonba – hirtelen távozása óta egyszer sem tért vissza –, ezért Lenna úgy döntött, ő megy el hozzá Párizsba. Eltökélt szándéka volt, hogy így vagy úgy, de kideríti Evie halálának körülményeit. Akkor is, ha egy idegen mellett kell töltenie egy egész hónapot – noha megszerette az illetőt –, és akkor is, ha meg kell tanulnia ezt a kissé félelmetes, rejtélyes szakmát, amelyben egyelőre nem nagyon hitt.

Remélte, hogy aznap éjjel változik a helyzet.

Aznap éjjel talán, életében először látni fogja a szellemet.

Lenna a combjára tette a kezét. Reszketett, és nem akarta, hogy ezt a többiek észrevegyék. Szeretett volna bátor segédnek és kiváló tanítványnak látszani. A vele szemben ülő házaspár előtt úgy kellett mutatkoznia, mint egy magabiztos, rátermett médium, ugyanis látta rajtuk, hogy félnek a szertartástól.

Lenna örült, hogy néhány napja kevésbé rémisztő körülmények között találkozott a szülőkkel. Ellátogattak Vaudeline tágas, párizsi otthonába, és mind a négyen helyet foglaltak a szalonban, hogy megbeszéljék a szeánsszal kapcsolatos tudnivalókat.

És a kockázatot.

Lenna már tudta, milyen kockázatokra lehet számítani egy szeánsz során. Vaudeline-nal az első találkozó alkalmával beszéltek erről, amikor a fiatal nő tanítványnak jelentkezett. Most viszont még a megbeszélteknél is veszélyesebbnek látszott minden.

– Nálam nem találnak ouija táblát, sem egyéb, spiritiszta kellékeket – magyarázta Vaudeline. – Azok padlásra való játékszerek. Az én szeánszaim nem szokványosak. Ugyanis veszélyes irányt vehetnek.

Kinyílt a szalon ajtaja, és a házvezetőnő bevitte nekik a teát. Letette az asztalra, pont az ábra mellé, amelyet Lenna és Vaudeline még korábban áttanulmányozott, majd előkészítették az asztalt a tökéletes szeánszhoz. Fekete viaszgyertyák, opál- és ametisztkövek, kígyóbőr és sótálca került az asztalra.

– Önkívületi állapotba kerül? – kérdezte az anya, miután a házvezetőnő távozott.

– Pontosan.

Miután hetekig tanulmányozta Vaudeline tevékenységét, Lenna már nem kérdezett. Pontosan tudta, hogy a közvetítő önkívületi állapotba vagy révületbe kerül, ha a szellem szó szerint elragadja a testét, és élő személyként jelenik meg. Vaudeline ezt úgy írta le, mint afféle kettős létezést, ahol a közvetítőnek lehetősége van hozzáférni az elhunyt emlékeihez és gondolataihoz, miközben a sajátja is megmarad.

Az anya kortyolt egyet a teából, aztán előrehajolt, és kivett valamit a táskájából. Egy újságcikket. Ugyanúgy remegett a keze, mint amikor megérkezett. Egy darabig csak figyelte Vaudeline-t, végül képes volt megszólalni.

Lenna ugyanígy reagált, amikor először találkozott Vaudeline-nal, de nem azért, mert annyira lenyűgözte a közvetítő hírneve. Inkább a nő égszínkék szeme és a tekintete volt számára ijesztő, Vaudeline ugyanis tovább nézett Lenna szemébe, mint ahogy a szokás engedi. Abban a pillanatban látni lehetett, milyen magabiztos. Evie-hez hasonlóan őt sem igen érdekelték a szabályok.

Pontosan ezt tartotta benne különlegesnek Lenna.

Az anya átnyújtotta az újságcikket. Lenna nem értette a francia szöveget, de a cikk dátumán látta, hogy évekkel korábban történt az eset.

– Itt az áll, hogy egy férfi meghalt önöknél szeánsz közben – magyarázta az anya. – Ez igaz?

Vaudeline bólintott.

– A szellemek kiszámíthatatlanok. Főleg azok, amelyeket keresünk. Az áldozatok szelleme. A szeánsz eleje a legkockázatosabb, miután a helyiségbe idézem az összes környékbeli kísértetet. Ez kicsit olyan, mintha teljesen kinyitnám a csapot. Ahhoz, hogy lássam és halljam az áldozat lelkét, és megoldjam a bűntényt, a környező szellemekkel is foglalkoznom kell. Igyekszem gyorsan átlendülni ezen a szakaszon, de nem tudom teljesen kordában tartani az idegen kísérteteket.

A cikk felé biccentett.

– Kiderítette a rendőrség, hogyan vesztette életét a férfi? – kérdezte az anya.

– A hivatalos álláspont szerint szívrohamot kapott. De mi, akik a helyiségben tartózkodtunk, láttuk, hogy egy árnyék a férfi szájára tapasztja a kezét.

Vaudeline visszaadta az újságcikket.

– Tízéves szeánszvezetői pályafutásom alatt mindössze három ember halt meg a szemem láttára. Ez nagyon ritka eset. Gyakoribb, hogy hirtelen megjelenik valamiféle sérülés, ami összefüggésbe hozható az áldozatot ért támadással. Zúzódás, kitekert szalagok, véraláfutás…

Az apa lehajtotta a fejét, Lenna pedig sürgős késztetést érzett, hogy elhagyja a helyiséget. Még a gyomra is felkavarodott. A házaspár lányát megfojtották. Mi lesz, ha szeánsz közben hirtelen megjelenik egy kötél valamelyikük nyakán? Már a gondolattól is a hideg futkosott a hátán.

– Vannak kevésbé veszélyes pillanatok is – folytatta Vaudeline. Talán érezte, hogy kicsit meg kell őket nyugtatnia. – Előfordul, hogy valaki… úgymond összefonódik a másikkal. Néhány hónapja volt egy szeánsz, ahol a két résztvevő – a szellemek befolyása alatt – paráználkodni kezdett az asztalon.

Lenna felsóhajtott. Bár Vaudeline az utóbbi két hétben sok történetet megosztott vele, ezt ő is most hallotta először.

– Szeretők voltak? – kérdezte, mert arra gondolt, hogy ez a szülőket is érdekli.

Vaudeline megcsóválta a fejét.

– Soha nem találkoztak.

Ahogy megfordult, Lenna észrevett egy apró szeplőt Vaudeline orra hegyén. Olyan kicsi volt, hogy akár árnyék is lehetett.

– A kockázatoktól eltekintve – mondta Vaudeline, és a szülőkre nézett – az önkívületi állapot a leggyorsabb és leghatékonyabb módja, hogy megkapjuk a szükséges információt, és megoldjuk az ügyet. Ez nem szórakozás, nem is békekeresés. Ha ez utóbbi miatt jöttek, tudok ajánlani néhány jó nevű szellemidézőt a városban.

Az apa megköszörülte a torkát.

– Csak attól félek… – kezdte, és megfogta a felesége kezét. – Szóval aggódom a feleségemért. Nem tudom, mennyire viseli majd jól, hogy abban a kastélyban tartjuk a szeánszot, ahol a lányunk elhunyt.

„Ahol a lányunk elhunyt.” Nyilván könnyebb így mondani, mint hogy a lányukat megölték. Hiszen ebbe még belegondolni is szörnyű, nemhogy kimondani. Ezt Lenna mindenkinél jobban tudta.

Vaudeline a feleségre nézett.

– Muszáj összeszednie magát, máskülönben azt javaslom, ne vegyen részt a szeánszon!

Hátradőlt a széken, és karba tette a kezét, ezzel is jelezve, hogy részéről lezártnak tekinti a kérdést. Vaudeline úgy tartotta, hogy a szellemeket a haláluk helyszínén lehet megidézni. Ha messziről is le tudta volna bonyolítani a szeánszot, Lennának sem kellett volna Párizsba utaznia. Írt volna Vaudeline-nak, megkérte volna, hogy derítsen ki mindent Evie halálával kapcsolatban, és ossza meg Lennával az eredményt.

Vaudeline nyilvánosan kijelentette, hogy nem tér vissza egyhamar Londonba, így Lennának kellett Párizsba utaznia, hogy elsajátítsa a szellemidéző szeánsz tudományát. Ha végez, abban a reményben tér vissza Evie halálának helyszínére, hogy sikerül megidéznie a húga szellemét.

– Sok közvetítő a saját otthonában tartja a szeánszot. Még véletlenül sem azon a környéken, ahol az esemény történt – mondta az anya.

– Legtöbbjük sarlatán – vágta rá Vaudeline, miközben a teáját kavargatta. – Megértem, hogy nehéz a lányuk halálának helyszínén tartózkodni, de nem adhatjuk át magunkat az érzéseinknek. Azért vagyunk itt, hogy megoldjuk a bűntényt.

Ez talán kegyetlenül hangzik, de Vaudeline számtalanszor mondott már ilyet. Nem hagyta, hogy őt is megérintse a család gyásza. Az a gyengeség jele, és semmi nem jelent akkora veszélyt a szeánszra nézve, mint az esendőség. A szellemek – ártó, romboló szellemek, amelyek attól függetlenül megjelennek, hogy nem őket akarják megidézni – szeretik a gyengeséget.

– Csak önök ketten lesznek, ugye? – kérdezte Vaudeline.

Az apa bólintott.

– Férjnél volt a lányuk? Esetleg volt udvarlója? Mert ha igen, célszerű lenne őt is meghívni. Minél több látens energiát gyűjtünk össze a lányukkal kapcsolatban, annál jobb.

– Nem volt férjnél, és nem volt udvarlója sem – válaszolta az apa.

– Legalábbis, amennyire tudjuk – tette hozzá az anya, majd halványan elmosolyodott. – A lányunk… igencsak független teremtés volt.

Lenna mosolygott az asszony kifinomult szóhasználatán. Ez a lány olyan lehetett, mint Evie. Szabad szellemű. Zabolátlan.

Az anya egy kicsit köhintett.

– Megkérdezhetem, hogy ön milyen szerepet tölt be a szeánszban? – kérdezte az anya, és Lennára nézett.

Lenna bólintott.

– Vaudeline tanítványa vagyok. Folyamatosan tanulom a ráolvasást, és jegyzetelek a hét lépésből álló szeánszokon.

– Ő nem a hagyományos csoportom tagja. Ott jellemzően három-öt fő tanul – tette hozzá Vaudeline. – Mivel ő néhány hete, pont két csoportos foglalkozás közötti időszakban jött el hozzám, úgy döntöttem, egyéni oktatásban részesítem.

Ez nagyjából igaz is, bár némi kiegészítésre szorul. Amikor Lenna Párizsba érkezett, és közölte Vaudeline-nal, hogy korábbi tanítványát, Evie-t megölték Londonban, a médiumot igencsak lesújtotta a hír. Gyorsan behívta Lennát a hallgatóinak fenntartott helyiségbe, és rögtön meg is kezdte az oktatását. Általában nyolc hétig tartott egy tanfolyam, de Lenna képzését négyhetesre tervezték.

– Nem tudtam, hogy a szeánszok lebonyolításán kívül tanítja is a mesterséget – mondta az anya.

– Igen. Tíz éve vagyok közvetítő, és öt éve tanítok.

Előrehajolt, és komolyabban folytatta.

– Ami a szeánszot illeti, van néhány dolog, amivel csökkenthetik az előbb említett kockázatot. Először is, ne fogyasszanak alkoholt! Egy cseppet sem. Tartsák kordában a könnyeiket! Ne kapaszkodjanak az emlékeikbe! Azok is gyengévé tesznek. Márpedig a szeánszra fenntartott helyiségben a gyengeség átok.

Ahogy megkezdték a tanulást, Vaudeline rögvest felhívta Lenna figyelmét a gyengeségből fakadó veszélyekre. A világ tele van szellemekkel. Minden hálószoba, minden rét, minden kikötő hemzseg tőlük. Vaudeline szerint az emberek lelke a haláluk után nem távozik messzire, ezért jelennek meg olyan szellemek is a szeánszon, amelyeket nem idéztek meg. Legtöbbjük ártalmatlan és kíváncsi. Szeretnének még egyszer testet ölteni, esetleg megtréfálni a szeánsz résztvevőit. Vaudeline könnyedén elűzi őket.

A gonosz, ártó szellemek viszont nagyon veszélyesek, és rossz irányba terelhetik a szeánszot. Még azelőtt megszállják Vaudeline-t, hogy azt az általa keresett szellem megtehetné, de néha előfordul, hogy a résztvevőket is megszállják. Ennek a jelenségnek abszorpció a neve. Ezek a szellemek elég intelligensek ahhoz, hogy tudják, kit érdemes prédának tekinteni. A sírót. A fiatalt. Az ittast. Az élvhajhászt. Vagyis, akik a törékenység jeleit mutatják, így könnyen be lehet vonzani a szellemeket.

Vaudeline igyekezett megakadályozni, hogy rossz fordulatot vegyen a szeánsz, ezért alaposan megválogatta a résztvevőket. Tizenhat évesnél fiatalabbak nem vehettek részt az összejövetelen, ahogy olyanok sem, akiknek a leheletén érezni lehetett az alkoholt. A síró családtagot pedig rögtön kitessékelte.

Ez a gondos körültekintés, valamint az ősi, védelmező varázsige felolvasása az összejövetel kezdetén biztonságossá tette Vaudeline szeánszait. Legalábbis az esetek nagy részében.

Ugyanis semmit nem lehetett teljesen biztosra venni. Ahogy Vaudeline mondta, a szellemek igencsak kiszámíthatatlanok.

Lenna felnézett a jegyzetfüzetéből, és figyelte a házaspár arckifejezését. Az apa vonásai kemények maradtak. Mindkét kezével az asztalra támaszkodott, mint aki felkészült. Az anya tekintete kicsit zavarosnak tűnt. Látszott, hogy a könnyei épphogy felszáradtak az arcán. Igyekezett tartani magát.

Lenna büszke volt rá. Büszke volt mindkettőjükre. Csakhogy az erejüknek hála pont Lenna került sebezhetőbb állapotba. Félt, hogy a szellem őt találja a leggyengébbnek, vagy más miatt lesz gond a szeánsszal. Visszaidézett néhányat Vaudeline történeteiből. Arra is akadt példa, hogy a résztvevők önkívületi állapotban fegyvert rántottak egymásra, vagy beleszúrt valakibe a kandeláber, mintha életre kelt volna. Lenna körülnézett, és örömmel állapította meg, hogy itt nyoma sincs kandelábernek.

Vaudeline felállt, kinyitotta a bőrből készült táskáját, és elővett belőle néhány kelléket. Mindenki elfoglalta a helyét, és rémisztő csend telepedett a helyiségre. Lenna azon gondolkodott, mi lesz ezután. Idegesen rágta a körmét, és figyelte Vaudeline-t, hátha csaláson kapja. De nyomát sem látta fortélynak.

Vaudeline kihúzott két fekete vászondarabot. Óvatosan a kandallóra és a kastély bejáratára néző előszobai ablakrácsra terítette. Az ablak egy része betört, így a huzattól is védett az anyag. De Lenna tudta, hogy Vaudeline nem csupán ezért takarta be ezeket a részeket. Az ablakokon keresztül ugyanis fény árad, amely csalogató lehet a hívatlan szellemek számára. A kandalló úgyszintén. Egy hívatlan lélek ugyanolyan könnyen lecsúszhat a kéményen át, ahogy az ablakon keresztül jönne. Célszerű tehát minél jobban elkülöníteni a szobát. Az a jó, ha sötét és zárt a helyiség.

Végül nagyon összezárva érezték magukat. Vaudeline elfoglalta a helyét, és olyan közel húzta a székét Lennáéhoz, hogy összeért a lábuk. Lenna azon gondolkodott, véletlen volt-e. Remélte, hogy nem.

Ahogy Vaudeline kinyitotta a varázsigék könyvét, hosszú szempillája árnyékot vetett az arcára. Hajának egy tincse az arcába hullt, de ügyet sem vetett rá. Hófehér karján finoman felcsúszott a selyemruha ujja, miközben lapozott egyet a könyvben.

Lenna észrevette, hogy az apa elkerekedett szemmel, enyhén szétnyílt ajakkal nézi Vaudeline-t. Érezte rajta a vágyat, de nem csodálkozott. Lehet, hogy mások abnormálisnak gondolták volna, amiért a férfi ekkora veszteség után, a gyász időszakában képes vágyni egy nőre, Lenna azonban nem ítélkezett. Pontosan tudta, hogy ilyenkor teljesen összezavarodik az ember.

A gyász és a vágy elég csúnya kombináció. De Lenna egyáltalán nem hibáztatta a szemben ülő férfit. Már csak azért sem, mert ő maga is szenvedett.

A helyiségben egyre nagyobb lett a csend. A gyertyafény nem pislákolt, és az ablak felől sem lehetett neszt hallani. Még nem kezdődött el a szeánsz, de egyértelmű volt, hogy Vaudeline teljesen átvette az irányítást az események fölött. Bármit kért, a résztvevők teljesítették.

Lennát ebben a kísérteties légkörben megnyugtatta Vaudeline hozzáértése és határozottsága. Többször visszaidézte tanítójának tett ígéretét, amit útban a kastély felé tett. „Nem lesz bántódásod. Te leszel az első, akit megvédelek, ha kell. Ígérem.”

Lenna ezt ismételgette magában, mintha ez lenne az ő varázsigéje.

Vaudeline elővett egy órát. Ránézett, majd a belső zsebébe tette.

– Negyven másodperc múlva kezdünk – mondta.

Az anya szipogott, az apa megköszörülte a torkát, és kihúzta magát. Lenna gyanította, hogy egyszerre éreznek késztetést a szeánszra, ugyanakkor félnek is tőle. Vajon milyen lehet nekik röviddel azelőtt, hogy találkoznak a halott lányukkal?

Talán ugyanolyan, mint amikor valaki a halott húgával szeretne találkozni.

Lennának már a gondolat is fájt. Az eddigi tanulmányai – beleértve ezt az estét is – nem csupán a szeánsz művészetének elsajátításáról szólnak. Neki az a legfőbb célja, hogy beszélhessen a húgával, és kiderítse, miért gyilkolták meg.

Lenna kedvesen az anyára mosolygott. A gyertyafény megvilágította az asszony tekintetét, így látszott, hogy próbálja visszatartani a könnyeit. Lenna szívesen mondott volna néhány kedves, vigasztaló szót, de már nem volt rá idő.

Mindenki lesütötte a szemét, és várta, hogy elteljen a negyven másodperc. Lenna hallotta a másodpercmutató ketyegését Vaudeline zsebében, pedig az apró szerkezet egy fémdobozkában volt. Tudta, hogy Vaudeline számolja a ketyegést, és amint lejár az idő, kezdi a védelmező varázsigét, amely egy ezeréves latin szelleműző versből származik. Lenna megtanulta az első négy versszakot a tizenkettőből.

Várta, hogy Vaudeline nagy levegőt vegyen, a varázsigét ugyanis egyetlen lélegzetvétellel kell végigmondani. Ez a másik dolog, amit Lennának gyakorolnia kell. Amikor saját maga olvasta a varázsigét, a feléig jutott, utána olyan rosszul érezte magát, hogy rögtön levegő után kapkodott.

A kandallóhoz legközelebbi gyertya pislákolni kezdett, és nem messze – talán a helyiségen kívül vagy afölött – csattanás hallatszott.

Lenna ereiben megfagyott a vér. Felnézett a jegyzetfüzet mögül. Az biztos, hogy nem az egerek voltak. Lenna kezéből kiesett a ceruza. Ösztönösen közelebb húzódott Vaudeline-hoz, hogy szükség esetén megszorítsa a kezét. Ennyit az illendőség szabályairól.

– Jön valami – mondta hirtelen Vaudeline. Hangja nyugodt maradt. Lehajtotta a fejét, és továbbra is csukva tartotta a szemét.

Ismét hallatszott a csattanás. Lenna izmai megfeszültek, miközben a házaspárra pillantott. Az anya szeme elkerekedett, az apa előrehajolt, mint aki reménykedik. Biztosan azt hitték, hogy a lányuk szelleme érkezett. De Vaudeline nem ismertette velük a szeánsz hét szakaszát, ezért nem tudhatták, hogy korai lenne a szellem érkezése. Valójában még el sem kezdődött a szeánsz.

Talán Lenna volt az egyetlen, aki tudta, hogy valami nincs rendben. Vaudeline soha nem kezdené a szeánszot az ördögűző varázsige nélkül, ugyanis ennek segítségével védi a résztvevőket. Egy pillanatra elfogta a rémület. Vajon egy ártó szellem jelent meg ilyen korán? Elég kártékony, ha már az elején megzavarja az összejövetelt. Ahogy várta a folytatást, a hideg futkosott a hátán.

Vaudeline nem mozdult. Lenna mint a közvetítő helyettese bátran odafordult Vaudeline-hoz.

– Valami… jön? Egy lélek? – kérdezte suttogva.

Vaudeline sóhajtott, és látszott rajta, hogy ideges. Megcsóválta a fejét, feltartotta a mutatóujját, így jelezve Lennának, hogy várjon.

Hirtelen kivágódott a helyiség ajtaja.

Néhány nappal korábban Londonban, a La Manche-nál

MÁSODIK FEJEZET

Mr. Morley

LONDON

1873. február 10., hétfő

A kizárólag férfiakból álló, West Endben található Londoni Szeánsz Társaságnak helyet adó épület második emeletén, a dolgozószobámban, a mahagónifából készült íróasztal fölött görnyedtem. A kékes-narancssárga lámpafény alaposan megvilágította az asztalomon szétterülő lapokat, az ezüstláncos szemüveget és a harangalakú tintatartót.

Percekig masszíroztam a szemem alatt éktelenkedő sötét karikákat, amelyek a folyamatos aggódás miatt jelentek meg. Hónapok óta nem alszom jól, az állkapcsom folyamatosan feszül.

Sok probléma adódott ugyanis a Társaság életében.

Nem a Látnoki Tagozaton, mert az patyolattiszta volt. A Spirituális Tagozattal volt a gond, amelynek tíz éve alelnöke vagyok.

Jó vezetőhöz illetően mindent tudok társaságunk működéséről. Tudom, milyen szeánszot tartottunk az előző héten, mi több, én jelöltem ki a tagokat. Tudom, hol vannak a szükséges kézikönyvek, mennyi a bevételünk, mi a tagok feleségének neve, és még arra is emlékszem, mi volt a reggeli a három nappal korábbi értekezleten.

Mindegy, milyen személyes vagy lényegtelen információról van szó, mindig képben voltam.

Így amikor szembesültem a Spirituális Tagozatot érintő problémákkal, tudtam, hogy enyém a felelősség, és minden teher az én vállamat nyomja.

Tőlem jobbra egy üres konyakospohár hevert az asztalon. Az ital sem segített, mégis töltöttem magamnak még egy pohárral, aztán mereven bámultam a falra függesztett társasági nyilatkozatot. Alapítva 1860-ban. A Londoni Szeánsz Társaság látnoki és közvetítői szolgáltatást nyújt London városában azzal a céllal, hogy elhozza a békét a gyászolók számára, és kielégítse a túlvilág iránt érdeklődők kíváncsiságát.

Keresztbe fontam a karom, és elmerengtem a fenti mondaton. A béke megteremtése és a kíváncsiság kielégítése valóban sikeres volt.

Akkoriban több mint kétszáz tagja volt a Társaságnak. Kétharmaduk a Látnoki Tagozathoz tartozott, amelynek Mr. T. Shaw volt az alelnöke. A tagozat havonta több száz jóslást végzett London-szerte. Töretlen hírnévre tett szert, és stabil bevételt tudhatott magáénak.

Ehhez biztosan köze volt Shaw átvilágítási rendszerének. Mielőtt bárkit befogadott volna, ellenőrizte, hogy a potenciális tagjelölt valóban tehetséges-e a számmisztika, jövendölés területén, és látnoki képességei is megfelelnek-e a kívánalmaknak.

Az én részlegemen, a Spirituális Tagozaton másképp működtek a dolgok. Egyrészt kevesebb ügyletünk volt. Havonta mindössze tizenkét szeánszot bonyolítottunk. (Nekünk foglalásonként magasabb volt a bevételünk, mint amennyit Shaw-ék utcai tenyérjóslással kerestek.) Másrészt, nálunk meghívásos alapon történt a tagfelvétel, az én átvilágítási eljárásom pedig… kevésbé volt precíz. Amíg Shaw látnokai meg tudták mondani, mennyi és milyen típusú pénz van a zsebemben, én azt sem várhattam el a tagoktól, hogy szellemet idézzenek a tanácsteremben. Az én részlegemre megbízható referencia alapján kerültek a tagok, amolyan ismeretségi alapon. Az átvilágítási módszerem kevésbé volt szigorú, mint Shaw-é, bár ugyanolyan válogatós voltam, mint ő. Magasra tettem a mércét.

Shaw és én Mr. Volckmannek, vagyis az elnöknek tartoztunk elszámolással. Húsz évvel ezelőtt alapította a társaságot, miután a szellemek uralni kezdték a várost. Egyre népszerűbbé váltak a szelleműző szeánszok, de még így sem volt belőlük elég. Volckman az üzleti lehetőséget kihasználva gyorsan munkához látott, és idejekorán bevont minket.

Haláláig csodálatra méltó vezető volt.

A szemem sarkából láttam az asztalon heverő, Volckman haláláról szóló újságcikket. A címre néztem. Továbbra is rejtély, hogy ki végzett a londoni üzletemberrel az estély napján. Ezután újra elolvastam az egészet.

A városi rendőrség folytatja a nyomozást Mr. M. Volckman mayfairi lakos három hónappal ezelőtt bekövetkezett halálával kapcsolatban. Volckman a társadalom nagyra becsült tagja volt. Apa, férj és a West Endben található Londoni Szeánsz Társaság elnöke.

A súlyosan megsebesített Volckman holttestét október harmincegyedikén, a Grosvenor Square egyik magán borospincéjében találták meg, amelynek tulajdonosa Mr. M. Morley, a társaság Spirituális Tagozatának alelnöke.

Aznap este mindenszentek alkalmából rendeztek ünnepséget. Volckman holttestére maga Mr. Morley bukkant rá a pince egyik alagsori helyiségében. Több mint százan vettek részt az esélyen, és ez a rendőrség állítása szerint nagyban megnehezíti a nyomozást.

Mr. Volckmant kiváló családapaként tartották számon. A barátai szerint nem volt tartozása, senkivel nem állt haragban. A szerettei azt mondják, kivételes ember volt. Vajon kinek állt érdekében megölni?

Letettem az újságot, és bánatosan felálltam a viseltes bőrszékről. Járkálni kezdtem a kicsiny szobában, és ahogy a Társaság nyilatkozata mellett lévő tükörhöz értem, belenéztem. Ahogy régen, most is összeráncolt homlokkal bámultam magam. Harminchat évesen még mindig dús a hajam. Nyoma nincs kopaszodásnak vagy hajritkulásnak. Állkapcsom feszes, orrom egyenes. Mégsem láttam magam vonzónak. Van ugyanis egy mélyvörös, bal szememtől a fülemig húzódó anyajegyem. Ez nem apró szépséghiba, amit alapozóval le lehetne fedni. Tenyérnyi nagyságú, és bár régen sima volt, most egyre durvább a felülete. Mintha egyenesen kitüremkedne.

Gyerekkoromban mindig azzal vigasztaltak, hogy majd eltűnik. Csakhogy ez nem így történt, ráadásul egyre jobban szégyellem magam miatta. Egyik barátomat sem érte ilyen sorscsapás. Kilógok a londoni úri társaságból, csak nem a szó jó értelmében.

Kár, hogy egy anyajegyet nem lehet csak úgy kifehéríteni vagy ledörzsölni. Gyerekkoromban sóval és citrommal próbáltam eltüntetni. Az viszont foltot hagyott az arcom bal felén, ugyanis házilag kevertem az alapanyagokat. Az anyám szekrényében talált világosítót összekotyvasztottam az ecettel, arcpakolást készítettem belőle, amit egész éjszakára a bőrömön hagytam. Hétről hétre újabb furcsaságokkal próbálkoztam, de egyik sem vált be. Sőt. Szerintem egyre nagyobb és sötétebb lett az anyajegy.

Az egészben az a legrosszabb, hogy sok nő úgy néz rám, mintha földönkívüli lennék. Egy efféle hiba erősen csökkenti a házassági esélyeimet. Nem elég, hogy emiatt nem vonzódnak hozzám a nők, azt sem tudom, minek köszönhetem ezt a szépséghibát. Egyik szülőmnek sem volt hatalmas anyajegy az arcán. Mégis melyik nő kockáztatná, hogy egy ilyen bőrhibát örököljön a gyereke?

Végigsimítottam az arcomon. A szakállam takarta az anyajegy egy részét, ám a többi feltűnő maradt. Elfordultam. Annak ellenére, hogy kénytelen voltam megbékélni az ábrázatommal, most sem szívesen nézek tükörbe.

Mr. Volckmant egyáltalán nem érdekelte a kinéztem. Ismeretségünk alatt egy árva megjegyzést sem tett rá.

Már most hiányzott. Annak ellenére, hogy tíz évig szigorú főnököm volt, mentorként és bizalmasként tekintettem rá. Mintha a barátom lenne.

Nagylelkű ember volt. Ennek köszönhetjük, hogy anyámmal nem mentünk tönkre, miután apám, a sikeres anyagkereskedő tüdőgyulladásban elhunyt. Mi ketten próbáltuk fenntartani az üzletet, de egyikünk sem értett a kereskedelemhez. Hónapok múlva már semmit nem ért a raktárkészletünk. A bélésselyem, a télikabáthoz való gyapjú és az élénk rózsaszínű pamut kiment a divatból, mi pedig nem tudtunk új anyagot venni, hogy bővítsük a választékot. Az üzlettársak és a vásárlók elfordultak tőlünk.

Mr. Volckman, aki hosszú ideje pártfogolta az üzletet, megsajnált minket. Gyanítom, hogy leginkább engem sajnált, amiért huszonhat éves, tisztes úriember létemre még nem voltam házas, a csőd szélén állt a vállalkozásom, miközben a korosodó anyámról is gondoskodnom kellett. Mr. Volckman megalapította a Londoni Szeánsz Társaságot, és keresett egy megbízható – és hűséges – vezetőt a Spirituális Tagozat élére. A szárnya alá vett, és igen szép fizetést adott, amiből sikerült fenntartanom magunkat. Anya bezárta az anyagboltot, mindent eladott, amit tudott, én pedig megállás nélkül bújtam a spiritualitásról szóló írásokat. Próbáltam megismerni a lélek természetét, a szellemek megjelenési formáját és kommunikációját. Mr. Volckman gyakorlatilag szabad kezet adott a vezetésben. Ahogy több bevételünk lett, tudtam, hogy örül. Gyanítom, őt is meglepte az üzleti siker.

Örök életemre az adósa vagyok. Nagylelkűsége nemcsak az anyagi csődtől mentette meg a családomat, de ezáltal a társadalmi megbecsültségem is nőtt. Egyre több gazdag barát vett körül.

Szerettem volna mindezt megszolgálni.

Volckmannek nagy elvárásai voltak, a hibát viszont nem tűrte. Nagyon ügyelt a társaság jó hírére és a hitelességre, ha e tekintetben valaki vétett, arra nagyon dühös lett. Egyáltalán nem volt boldog, amikor 1872 elején egyre többen beszéltek arról, hogy a társaság szeánszai csaláson és trükközéseken alapulnak. Ezt az információt egy közeli üzlettársáról kapta, aki jól ismerte a londoni titkos köröket.

A részlegemet ért támadások az egész társaságra kihatottak. A végén már azt híresztelték, hogy illuzionisták dolgoznak nálunk, az egész pedig nem más, mint szemfényvesztés. Mutatványosnak tartottak minket.

Az addigi jó viszonyunk ellenére Mr. Volckman igen dühös lett rám, elvégre az én részlegem okozta a problémát. Ezzel nem tudtam vitatkozni. Fájt, hogy különböző pletykák révén bemocskolják a társaság hírnevét.

A tükör alatt egy másik, bekeretezett újságcikket találtam, amelyben az elégedett klienseinket idézték.

Nagyon elégedett vagyok a múltkori szeánsszal. A Londoni Szeánsz Társaság közvetítői megidézték a férjem szellemét, és amikor megkérdezték tőle, hogy enged-e újra szerelembe esni, egy hatalmas koppanást hallottunk a kémény felől… – írta egyikük.

Emlékeztem arra a szeánszra. Az özvegy arcán felragyogó mosolyra és a megkönnyebbülésre. Ez minden pénznél többet ért.

Nem mintha gondom lett volna a pénzzel.

A társaság kiváló hírnevének köszönhetően sok megbízást kaptunk, így szépen nőtt a profit, tagjaink pedig busás osztalékot kaptak minden negyedév végén. Sokak számára ez volt a tagságban a legvonzóbb. A nyereség ösztönözte őket, hogy fejlesszék a szellemidéző képességüket, így még jobban felvirágoztathatjuk az üzletet.

Mások számára nem a pénz volt az elsődleges, hanem a férfitársaság. A rendezvényeinkre, amelyeket szerveztünk, szívesen láttuk a tagjainkat, akik az otthoni unalomból ide menekültek. Fennkölt bálok, különleges ételek és amolyan férfias beszélgetések tették kihagyhatatlanná az eseményt.

Akadtak olyanok, akiket nem a pénz vagy egy-egy estély vonzott legjobban, hanem a nők, akikkel dolgoztunk.

A szolgáltatásunk természetéből adódóan sok ember otthonát megismerhettük. Talán nem véletlen, hogy kifinomult, elegáns társaságunkban, és főleg az én részlegemen szinte mindig tehetős özvegyek vagy örökösnők voltak az ügyfelek. Abban a pillanatban, hogy elolvastam a gyászjelentést, tudtam, milyen vérvonalú az illető. A vezetéknévből kiderült, milyen pártállású és foglalkozású volt az elhunyt. Más szóval: csak a gazdagok engedhették meg maguknak, hogy igénybe vegyék a szolgáltatásainkat.

Annak ellenére, hogy sokszor volt velük dolgunk, nem jöhettek nők a rendezvényeinkre. A társaság fennállása óta egyszer sem tették be a lábukat egyetlen estélyünkre sem. A legutolsó, október végi vezetőségi ülésen, amelyen Volckman részt vett, valaki felvetette, hogy változtatni kellene a szabályokon. Azt javasolta, hogy legalább időnként hívjunk meg nőket is az esélyeinkre.

Annak ellenére, hogy Volckman családos ember volt, felnevetett.

– A legtöbben azért vannak még mindig a tagjaink között, hogy elmenekülhessenek a feleségük elől, nem azért, hogy velük bálozzanak. A Morley borospincéjében rendezett összejövetelre sem hívjuk meg a feleségeinket, nem igaz?

Erre mindannyian nevetni kezdtünk. Évek óta nálam rendeztük meg az egyik legnagyobb társasági összejövetelünket, mert több százan elfértek a borospincében. Jövedelemkiegészítésképpen fogtam borospince-üzemeltetésbe, és idővel majdnem kétszáz hordó állt odabent. Bor, whisky, vermut, gin. Nekem annyi volt a feladatom, hogy adagoltam az italt, és elkergettem a patkányokat. A hordók és az üvegek egy észak-londoni forgalmazó tulajdonában álltak.

Egyetlen tagunk sem beszélt a feleségének a pincében tartott rendezvényről. Jól tudtunk titkot tartani, főképp Volckman, aki elkötelezett híve volt a titkos összejöveteleknek.

Tíz évig minden rendben volt a társasággal. Tettük a dolgunkat, ahogy kell.

Egészen addig, amíg el nem indult a szóbeszéd…

Ahogy terjedtek a pletykák, hanyatlani kezdett az üzlet. A részlegemnél minden negyedévben tizennégy százalékkal csökkent a bevétel, és Shaw-nál sem volt jobb a helyzet. Ez önmagában is aggasztó volt, de az osztalék csökkenése még nagyobb gondnak bizonyult. A tagok egy része nem volt elégedett az elosztással. Ők azzal fenyegetőztek, hogy kilépnek. Az utcai mendemondák is veszélyesnek bizonyultak, de a tagok lemorzsolódása végképp betette volna a kaput. Az emberek már így is folyton kérdezősködtek, ami egyre kínosabbá vált.

Nem hagyhattam veszni a társaságot. Ahhoz túl jó volt a pénz, és a mulatozást is szerettem.

Volckman követelte, hogy ássak le a probléma gyökeréig, és a lehető leggyorsabban találjak megoldást. Megígérte, ő is megtesz minden tőle telhetőt. Sajnos pont ez lett a veszte.

Az ablak nélküli falakon túl egy poszáta dalolt. Mostanában többször hallottam esténként. Furcsa, mert az énekesmadarak reggel csiripelnek, ezért kezdtem rosszat sejteni.

Ismét az újságcikkre néztem, és elolvastam a Volckman haláláról szóló utolsó mondatot. Vajon kinek állt érdekében megölni?

A poszáta egyre hangosabban énekelt. Egy kicsit hallgattam, és irigyeltem a gondtalanságát, aztán hátrahajtottam a fejem, és megdörzsöltem az orrnyergem.

Veszélyes feladat áll előttem.

HARMADIK FEJEZET

Lenna

PÁRIZS

1873. február 13., csütörtök

Kitárult a kastély szalonjának ajtaja.

A meggyilkolt nő édesanyja felsikoltott. Lenna odanézett, és egy ember formájú, koromsötét árnyékot pillantott meg.

Ha ez egy szellem, akkor eddig tévedésben éltem, gondolta.

Az árnyék közelebb lépett hozzájuk. Most, hogy jobban látta, Lenna észrevette a sötét egyenruhát, és az állán lévő sérülést. A lámpást tartó fiatal férfi egyre valóságosabbnak tűnt. Kabátjának négy díszgombja megcsillant a gyertyafényben, mellkasán átvetett táskája alapján kézbesítőnek látszott. Arcát kicsípte a hideg. Zihált. Néhány hópihe a kabátján maradt, de ahogy több időt töltött a szalonban, elolvadtak a pelyhek.

– Ki ez? – dünnyögte zavarodottan az apa. Hitetlenkedve a feleségére nézett. Az asszony csendben maradt.

Az apa zord arckifejezése és a felesége szelíd tekintete a saját szüleit juttatták Lenna eszébe. Evie halála után néhány hónappal az anyjuk elhagyta a várost egy unokatestvérével. Hetekig próbálta tartani magát, és lefátyolozva járt-kelt a szálloda szalonjában, de hiába. Miután a lánya halála rejtély maradt, mindenkire gyanakodni kezdett. Mindegy volt, hogy idegen vagy közeli barát az illető, Lenna édesanyja senkiben sem bízott.

Az asszony távozása után Lenna édesapjára maradt a szálloda üzemeltetése. A huszonnégy szobás létesítményben csak egy-egy éjszakát töltöttek az átutazóban lévő vendégek, Lenna mégis tudta, hogy súlyos teher nyomja az édesapja vállát. Alig várta, hogy az anyja jobban érezze magát, és visszatérjen a városba.

A gyászoló apa megmozdult a széken.

– Valódi ez az ember? – kérdezte hangosan.

Lennában is felmerült a kérdés. Az elmúlt két hétben egyszer sem kérdezte meg Vaudeline-tól az egyik legalapvetőbb dolgot: Hogyan néz ki egy szellem? Azon gondolkodott, vajon olyanok-e, mint a mesekönyvben található, lebegő szellemek, vagy valóságos emberi lénynek tűnnek, mint az ajtóban álló férfi.

Gyorsan a füzetére meredt, ahová eddig szorgosan jegyzetelt. Végigolvasott minden sort, hátha eddig valami elkerülte a figyelmét.

A zihálás és az arcpír alapján valódinak tűnik, de honnan lehetnék ebben biztos?, gondolta.

Evie-ben fel sem merült volna ez a kérdés. Minden erőfeszítés nélkül hitt a szellemvilágban, mit sem törődve a tudománnyal és a racionalitással.

Lenna ezzel szemben szeretett magára úgy tekinteni, mint a logika és gyakorlatiasság megtestesítőjére. Mindig is érdekelte a természet, de amikor találkozott Stephen Hesloppal, még inkább a természet világa felé fordult.

Stephen a lányok legjobb barátnőjének, Eloise-nak volt az ikertestvére. Mindössze néhány hónappal volt idősebb Lennánál, és akkor lettek igazán jóban, amikor a férfi befejezte oxfordi tanulmányait, majd visszatért a városba, hogy ásvány- és kőzetkutatóként a geológiai múzeumban dolgozzon.

Sokszor eljött hozzájuk, hogy találkozzon Lennával, és általában hozott magával egy-két munkadarabot. Faragványt vagy csiszolásra szoruló kőzetet. Lenna leült mellé, miközben Stephen a kertben dolgozott, és egyre csak nőtt a természet iránti rajongása, amikor a férfi beszélt neki a kőzetekről. Még a múzeumba is elkísérte, és szívesen tanulmányozta a kőgyűjteményt.

Egy nap Stephen egy apró, kerek követ hozott neki, amely egészen más volt, mint az addigiak. Átlátszó, kicsit whiskyszínű. Borostyán. Lenna tudta, hogy Stephen udvarolni akar neki. Annak ellenére, hogy szívesen töltötte az időt a férfi társaságában, nem hatotta meg a romantikus gesztus. Inkább maga a kő érdekelte, és főképp, ami benne van: egy körömnagyságú pókváz halvány pókhálóval, amelynek még mindig tökéletes a formája. Stephen szerint ez a kő még nincs százezer éves.

– A tiéd – mondta, és apró verejtékcsepp jelent meg az ajkán. Kinyújtotta a kezét, hogy Lenna karjához érjen, de a lány finoman elhúzódott, aztán alaposan megszemlélte a pók lábán lévő parányi szőrszálakat.

Ezzel kezdetét vette a kövületek gyűjtése, és Lenna egyre jobban szerette volna megismerni a többi természeti képződményt is. A kőzetmaradványokat, a megkövesedett állati maradványokat, amelyeket a felfedezők hagytak itt, miután elhagyták a párás-ködös várost.

Stephen néhány héttel később egy félig száradt agyagdarabbal és jó néhány csiszolószerszámmal tért haza a múzeumból. Hagyta, hogy Lenna lenyomatot készítsen. A lány lement a Temzéhez, kihalászott egy döglött sügért, és azzal kísérletezett. A hal szálkás uszonya szép lenyomatot hagyott az agyagdarabon. Lenna kitapogatta az ujjával, és nagyon tetszett neki. Lenyűgözte minden látható és bizonyítható fizikai megnyilatkozás, így a borostyánba foglalt pókháló is. Ellentétben azokkal a dolgokkal, amelyekben Evie hitt, Lenna begyűjtött kincsei nem változtak, és nem is tűntek el.

Evie mindig a földöntúli dolgokat kereste. Jelenést, álmot, előjeleket. Kötelességtudóan tette a dolgát a szülei szállodájában, aztán visszatért a szobájába, és elmerült a saját rejtélyes világában. Szerinte mindenütt léteznek szellemek, amelyek ugyan részesei az életünknek, ő azonban még nem látja őket. Helyes közelítéssel – varázsigével vagy amulettel – viszont előcsalogathatók.

Evie hitte, hogy ezzel busás vagyonra tehet szert. Londonban egyre divatosabbá vált szellemekben hinni, Lenna húga pedig látta a nagy lehetőséget: a szenvedélyével kereshet pénzt. Úgy vélte, így nagyon gazdag lehet, csak megfelelő képzésben kell részt vennie. Éppen ezért döntött úgy, hogy jelentkezik Vaudeline D’Allaire-hez tanulónak. Vaudeline neve igen jól csengett a szellemidézők körében, Evie pedig tudta, hogy ha tapasztalatot szerez nála, jóval előrébb lesz a többieknél.

Lenna elismerte, hogy ez okos ötlet.

Nemcsak az érdeklődésük tért el, hanem a fizikai tulajdonságaik is. Evie-nek rövid fekete haja és világoskék szeme volt, mint az édesanyjuknak, Lenna ezzel szemben az apjuk világosbarna haját és barna szemét örökölte. Lenna kifejezetten nőies volt, a húga inkább fiús. Evie megjelenése puritánnak számított, a modora viszont igencsak kifinomultnak tűnt. Okos volt és bátor, mi több, Lenna szerint túl okos. Vagy inkább ravasz.

A legtöbb testvérpárhoz hasonlóan ők is sokat veszekedtek. Evie halála előtt néhány héttel egyedül voltak a szálloda egyik szobájában. Amíg Evie olvasott, Lenna a lenyomatokat tanulmányozta. Az olajlámpához tartotta, és a hal húsából származó mélyedéseket figyelte.

– Bebizonyítottad, hogy igazam van – mondta Evie. Ahogy felnézett a könyvből, a lámpa megvilágította rózsaszínes arcát.

– Tessék?

– A sügérlenyomattal, amit megállás nélkül bámulsz. A hal elpusztult és távozott, valamilyen formában mégis előtted van, ahogy a lenyomaton is. A szellemekkel ugyanez a helyzet. Lehet, hogy meghalunk, de valójában soha nem távozunk.

Lenna végigsimított a lenyomat kövér hasrészén. Eddig erre nem is gondolt, bár ezt nem akarta bevallani a húgának.

– Ez csak képzelet.

Evie felsóhajtott.

– Nem lehet illúzió, ha létezik azután, hogy elmúltnak hisszük. Beleértve az imádott kőzeteidet. Múlt héten odavoltál azért a levélfosszíliáért, amit az udvarlód hozott a múzeumból. Talán lehetett vagy ezeréves?

– Négyezer. És Stephen nem az udvarlóm.

– Jó.

Evie keresztbe fonta a karját.

– Szóval maga a levél már rég nem létezik. Viszont hagyott lenyomatot, nem igaz? Tehát maradt belőle valami. Vagy azt akarod mondani, hogy a levél is csak a képzelet szüleménye, mert már nem létezik?

Volt valami abban, amit Evie mondott. Lenna borostyánja is alátámasztja ezt az állítást. Tökéletesen megmaradt a pók. Elpusztult, mégsem tűnt el.

De Lenna továbbra sem akarta megadni magát. Inkább csendben maradt, mint hogy elismerje, a húgának igaza van.

– Túl sok ideig tanulmányoztad Stephennel a „fogható” anyagokat. Egyszer eljöhetnél velem egy szellemvadászatra. Meg fogsz lepődni – mondta Evie.

– Magad sem láttál még szellemet.

– Pedig ott vannak, azt garantálom.

Felhúzta az egyik lábát, és felemelte a könyvet.

– Ahogy a sügéred is ott van a lenyomaton.