A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Sarah Pekkanen: House of Glass, 2024

Fordította
PRESÉR ÁGNES

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Fojtogató titok, 2024

HOUSE OF GLASS. Copyright © 2024 by Sarah Pekkanen
All rights reserved

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-16-5

Hálából Jamie Desjardinsnek

A gyermek szemében a játék nem játék,
hanem felnőttesen komoly foglalkozás.
– MONTAIGNE{1}

ELSŐ FEJEZET

Kedd délutánonként fél ötkor. Ez a szokásos menetrendje.

Egy piszkos járdaszakaszon állok a Tizenhatodik és K utca forgalmas kereszteződésének közelében, és figyelem a közeledő gyalogosokat.

Az új ügyfelem hét perc múlva érkezik.

Ma még csak találkoznom sem kell vele. Csak megnézem magamnak, hogy felmérjem, képes leszek-e együtt dolgozni vele. Ettől a gondolattól ösztönösen előregörbül a vállam, mintha valamiféle magzati pózt vennék fel.

El is utasíthatnám ezt az ügyfelet. Mondhatnám, hogy képtelen vagyok pártatlan maradni, mert a családjuk dadájának gyanús halála körül kialakult médiacirkusz már eleve befolyásolta a véleményemet.

De ez azt jelentené, hogy hazudnom kellene Charlesnak – annak az embernek, aki a legközelebb áll ahhoz, hogy apámnak nevezhessem.

– Tudod, hogy utálok szívességet kérni, Stella – mondta Charles múlt héten, kedvenc olasz éttermének boxában ülve. Egyetlen csuklómozdulattal kihajtotta a nehéz fehér szalvétát, a határozott mozdulat pedig nyomatékot adott a szavainak.

Talán emlékeztetni akart rá, hogy amióta ismerem, soha nem kért tőlem semmit?

– Nem vagyok benne biztos, hogy tudok neki segíteni – mondtam Charlesnak.

– Te vagy az egyetlen, aki képes rá. Neked kell a hangjává válnod, Stella.

Nem mondhatok nemet annak a férfinak, akinek a karrieremet köszönhetem, aki az oltárhoz kísért, és akinek a vállán kisírhattam magam a házasságom felbomlása után. Szóval most itt várok.

Az új ügyfelem nem fog észrevenni. Egy harmincnyolc éves barna nő vagyok fekete ruhában és térdig érő csizmában, látszólag beletemetkezve a telefonom képernyőjébe – pont úgy, mint az emberek fele Washingtonnak ebben a negyedében.

Már csak két perc van hátra az érkezéséig.

Ahogy az októberi gyenge napfény egy felhő mögé bújik, és elviszi magával a levegő utolsó melegét is, egy orrhangú duda szólal meg mögöttem. Majdnem rám tör a frász.

Hátrafordulok, hogy dühösen a sofőrre nézzek, és amikor visszairányítom a figyelmemet előre, az ügyfelem már ott kanyarodik be a sarokról, alig egy pár lépésre. Kék pulóverét egészen a nyakáig begombolta, göndör vörös haja a vállára omlik. Az arca kifejezéstelen.

Apró termetű, még kisebb, mint vártam. Inkább tűnik hétévesnek, mint kilencnek.

Az anyja – magas, törékeny külsejű, és olyan táskát visel, amely többe kerül, mint néhány autó – a kezét fogja, miközben közelednek céljuk felé: egy szürke kőépülethez, amelynek címét diszkréten, egy réztáblán tüntették fel. Odabent található Washington legjobb gyermekpszichiáterének rendelője.

Néhány pillanat múlva eltűnnek majd az ajtók mögött, és elnyeli őket az épület.

Csak egy gyerek, emlékeztetem magam. Egy kislány, aki az elmúlt hónapban több dolgot élt át, mint amit mások egy egész élet alatt.

Jó vagyok a munkámban. Talán a módszereim és stratégiáim most is átsegítenek majd ezen. Végre én tehetek szívességet Charlesnak a változatosság kedvéért.

Néhány lépéssel a pszichológus rendelőjének bejárata előtt a kis Rose Barclay megáll. Kihúzza a kezét az anyjáéból, és a cipőjére mutat. Mrs. Barclay bólint, majd azzal foglalja el magát, hogy leveszi a túlméretezett napszemüvegét, és belehelyezi a tokjába, amíg Rose lehajol.

Összeszűkítem a szemem, és előrehajolok.

Az emberek úgy áramlanak el Rose mellett, mint a víz egy szikla körül, de senkinek sem tűnik fel, mit csinál.

Rose nem a csillogó fekete Mary Jane cipőjének csatját igazítja, ahogy először gondoltam.

A bal kezét oldalra nyújtja. Valamit keres. Valami után nyúl.

Valami vonz hozzá. Közelebb lépek.

Olyan gyorsan történik, hogy mire felfogom, mit tett, már szinte túl is van rajta. Ha más szögből figyelem – ha az utca túloldaláról vagy az épületből néztem volna –, nem vettem volna észre.

Rose felegyenesedik, bal kezét a pulóvere zsebébe csúsztatja, jobb kezével pedig ismét anyja kezét keresi.

A bizonyíték mostanra eltűnt, el van rejtve.

De én láttam. Tudom, mit vett fel a földről ez a félénk külsejű kislány, és mit rejtett el magánál.

Egy üvegszilánkot, egy tőr alakú, gonoszul hegyes végű darabot.

MÁSODIK FEJEZET

Az első szabályom, amikor új ügyféllel találkozom: mindig az ő terepén történik.

Ez néha egy gördeszkapályát jelent, vagy egymás melletti székeket egy körömszalonban, esetleg a hátsó udvarukat, miközben teniszlabdát dobálnak a golden retrieverüknek. Az étel szinte mindig része a találkozónak. Az ügyfeleim ritkán akarnak rögtön a legelején megnyílni, és a pizzázás vagy nachosrágás lehetőséget ad a csöndre.

Az első találkozáskor sosem gyakorlok rájuk túl nagy nyomást. Ilyenkor a bizalom kiépítése a cél.

Mire hozzám kerülnek, az ügyfeleimben már régen összetört a felnőttekbe vetett bizalom.

Amikor a válóperes bíróságok elé kerülnek a legbrutálisabb, legösszetettebb gyermekelhelyezési ügyek – amelyeknél úgy tűnik, nincs megoldás –, akkor olyan valakit neveznek ki, mint engem: egy gyermekjogi képviselőt vagy gyámot. Mi a gyerekeket védjük.

Az én szakterületem a tinédzserek. Tizenkét év alatti klienst sosem vállalok. De Charles – vagy ahogy a legtöbben ismerik, Huxley bíró – azt szeretné, ha most megszegném ezt a szabályt. Az egyik kollégája elnököl a Barclay-ügyben, és nem találnak Rose számára megfelelő ügyvédet.

Még egy utolsó pillantást vetek a szürke épületre, amelybe Rose néhány perccel ezelőtt belépett. Biztonságos helyen van, egy magasan képzett szakember foglalkozik vele. Az anyja is jelen van.

Akkor vajon kitől kellene megvédenie magát egy üvegszilánkkal, ami akár késsé is válhat?

Megérkezik az Uberem a járdaszegélyhez.

– Stella? – kérdezi a sofőr, miközben beszállok a hátsó ülésre, mire bólintok.

Felhangosítja a rádiót, és a Nemzeti Közszolgálati Rádió egyik riporterének dallamos hangja áramlik a hangszóróból. Megkönnyebbülten veszem tudomásul, hogy a sofőr nem akar beszélgetni. Szükségem van arra, hogy összeszedjem magam, mielőtt megérkezem a következő találkozóra – egy másik irodaházhoz, közel a Washingtoni Nemzeti Katedrálishoz. Ez a találka személyes jellegű.

Az ablakon bámulok kifelé, miközben a sofőr észak felé kanyarog a zsúfolt utcákon, és morgolódik, amikor beragad egy szabálytalanul parkoló Tesla mögé.

Az elmém túlságosan is tele van, egy tucat össze nem illő gondolat zúg benne. A telefonomért nyúlok, hogy írjak egy üzenetet Marcónak, a hamarosan volt férjemnek, de elvetem az ötletet. Tudja, hogy jövök, és nem fog késni. Mint minden partner a rangos ügyvédi irodájában, ő is hatperces elszámolási egységekben méri a napját, így különösen érzékeny az időre.

Pontban öt órakor szállok ki az Uberből, egy jellegtelen téglaház felé tartva, amely a kelleténél több szívfájdalmat rejt.

Kihagyom a liftet, és fellépcsőzöm a negyedik emeletre, majd belépek a 402-es iroda kis váróhelyiségébe. Marco már ott vár, hátradőlve ül egy székben, a telefonját nézve mosolyog.

A látványa még mindig elállítja a lélegzetem. Olasz származása visszaköszön fényes, sötét hajában, napbarnított bőrében, és a szemében, ami borostyánszínűre változik, amikor rásüt a nap. A bőrszínünk olyan hasonló, hogy többször is megkérdezték már tőlünk, hogy rokonok vagyunk-e.

– Csak egyike azoknak a régi házaspároknak, akik idővel elkezdenek hasonlítani egymásra – szokott viccelni Marco.

Most feláll, és egy kézmozdulattal megérinti a vállamat, miközben egy puszit lehel az arcomra. Én már nyúlnék felé, hogy átöleljem, de még mielőtt valódi ölelésbe fordulhatna a mozdulat, ő hátralép.

Mindketten egyszerre szólalunk meg, testünk helyett a szavaink keverednek össze.

– Micsoda véletlen, hogy pont itt találkozunk – próbálok tréfálkozni.

– Milyen volt a forgalom? – hozakodik elő Marco egy washingtoni klisével.

A dohányzóasztal felé int, ahol két iratcsomó vár, tetejükön két egyforma kék tollal. – Lakshmi már előkészítette a papírokat.

Pislogok egyet. Ez aztán gyorsan történik. – Szóval már csak alá kell írnunk? – Bólint, és átnyújtja nekem az egyik vékony papírköteget.

Azoktól a válásoktól eltérően, amikkel munkám során találkozom, a miénk olyan békés, amennyire csak lehet. A legnagyobb vitánk az volt, hogy Marco ragaszkodott hozzá, hogy enyém legyen az a kis sorház, amit együtt vettünk a városhatár közelében. Mindketten tudjuk, miért: húszszor annyit keres, mint én. Elfogadtam a házat. De cserébe ragaszkodtam hozzá, hogy az övé legyen a menő kávégépünk. Nagyobb áldozat volt, mint amekkorának hangzik; imádom a jó kávét.

Habozom, majd a válási megállapodás utolsó oldalának aljára firkálom a nevem. Amikor felnézek, Marco épp visszateszi a kupakot a tollára.

Lakshmi lép be a váróterembe.

– Szia, Stella! Készen vagytok?

Bólintok, tekintetem kerüli az együttérző pillantását. Ez az utolsó lépés, hogy felbontsuk a házasságunkat. Miután Lakshmi benyújtja az iratokat, postán kapok majd egy levelet, amelyben értesítenek, hogy a közös megegyezéses válásunkat hivatalosan is jóváhagyták.

Tekintetem megakad a dohányzóasztalon lévő papírzsebkendős dobozon. Mellette egy repülő sas szobra áll, szárnyai kitárva. Felismerem a szimbolikát: zsebkendő a gyászhoz, a véghez, a madár a jövő reményének képe.

Marco és én majdnem tíz éve, egy kristálytiszta, téli napon házasodtunk össze, épp amikor lehullott az első hó. Már azelőtt tudtam, hogy egyszer itt kötünk ki, hogy kimondtam volna azokat a fogadalmakat, amelyeket akkor teljes szívemből komolyan gondoltam.

Csak az volt a kérdés: mikor.

HARMADIK FEJEZET

Marco és én elfoglalunk két bárszéket egy laza mexikói étteremben Tenleytownban. Mindig úriemberként viselkedik: kihúzza nekem a széket, mielőtt ő is leülne.

Mióta a George Washington Egyetem jogi karán megismerkedtünk, összeállítottunk egy listát a kedvenc éttermeinkből a városban. Ez a hely nem került fel rá, de a Margarita jó, és közel volt. Ráadásul Marco előre jelezte, hogy nem maradhat vacsorára. Két erős, jéggel készített, só nélküli Margaritát rendelünk. Egy pultos hoz egy kosár ropogós chipset és egy tál meleg salsát az italaink mellé.

Figyelem, ahogy egy segédpultos lime-okat szeletel egy kis késsel, a penge könnyedén vágja át a zöld héjat. A kés alig nagyobb annál az üvegszilánknál, amit Rose Barclay a zsebébe tett.

– Mindig a férj az – mondja Marco, folytatva a beszélgetést, amit már útközben elkezdtünk. – Ian Barclay teherbe ejtette a dadust. Két hónapos terhes volt, nem?

– Inkább hat hetes – felelem.

– Akkor a férj meg akart szabadulni a problémától.

– A feleségnek is bőven volt indítéka – vetem ellen. – Féltékenység. Düh. Ráadásul Beth Barclay az, akinek a pénze van. Mi van, ha a dadus zsarolni akarta, vagy gyerektartást követelt volna?

– Akkor miért nem ölte meg Beth a férjét és a dadust is? – kérdezi Marco. – Mindketten elárulták.

Megvonom a vállam, és belemártok egy chipset a salsába.

– A szenvedélyből elkövetett bűncselekmények nem logikusak. Ha tényleg ő tette, valószínűleg nem gondolta át. Van kifinomultabb módja is a gyilkosságnak, mint kilökni valakit egy harmadik emeleti ablakon.

Elhallgatok, és megbánom a könnyelmű megjegyzést, ahogy eszembe jut Rose üres tekintete. Rose a hátsó kertben volt, a nagymamájának segített paradicsomot szedni, amikor a dolog történt. Talán látta is, ahogy a dadusa zuhan. Egészen biztosan hallotta a koponya végzetes reccsenését a kőteraszon.

– Mindkét szülő otthon volt, ugye? Szóval kinek az alibije erősebb? – érdeklődik Marco.

A dadus halála óta eltelt hónapban a média figyelme alábbhagyott, de a rendőrség által „gyanús halálesetként” említett ügyből bőven maradtak híradórészletek. Az elmúlt napokat kutatással töltöttem, így elmondom Marconak, amit tudok: Beth Barclay azt állította, hogy a második emeleti dolgozószobájában volt, és éppen e-mailt írt a Kennedy Központ igazgatótanácsa többi tagjának. Klasszikus zene szólt a számítógép hangszóróiból, ahogy mindig is szokott, amikor dolgozik, és szerinte ez elfedte az egy emelettel fentebbi üvegcsörömpölés hangját. A rendőrség megerősítette, hogy Beth valóban küldött egy e-mailt abban az időpontban, amikor a dadus kiesett az ablakon.

Beth férje, Ian, a kertépítő cégének egyik alkalmazottjával beszélt telefonon, a saját dolgozószobája ugyanannak a folyosónak a másik végén van, mint Bethé. Zajszűrős AirPods-t használ a hívásaihoz, és azt állítja, semmit sem hallott, csak miután befejezte a beszélgetést, és meghallotta az anyja sikítását. Ezt a hívást szintén igazolták.

A Barclay házaspár mindkét tagja azonnal ügyvédet fogadott, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a rendőrség gyanúsítottként tekint rájuk, és megtagadták a hazugságvizsgálatot, erről több sajtóorgánum is beszámolt. A rendőrség nemrég lezárta az aktív nyomozást, így az eset jelenleg megoldatlan ügynek számít.

És a Barclay házaspár mindkét tagja harcol Rose kizárólagos fizikai és jogi felügyeleti jogáért.

– Tegyük fel, hogy te lökted ki a dadust. Milyen gyorsan tudnál visszajutni a harmadik emeleti ablaktól valamelyik második emeleti dolgozószobába? – töpreng Marco. Aztán elmosolyodik. – Kit is kérdezek? Tudom, úgyis utánajársz.

Én is elmosolyodom, és a békéltetői irodában érzett szomorúság kezd elhalványulni. Mindig is megbeszéltem az eseteimet Marcóval. Nyugodt természete és megfontolt jelleme csak néhány a sok jó tulajdonsága közül. Már nem élünk együtt, nem osztozunk az életünkön, de ez megmaradt: egy mély barátság. Egy tartós kapcsolat. Egy másfajta szeretet.

– Még egyet? – kérdezi a pultos.

Lenézek, és látom, hogy kiittam a Margaritámat.

– Jöhet – mondom. Marco pohara szinte tele van.

Ez nem jellemző rá. Marco szereti a jó koktélokat.

Összevonom a szemöldököm, és több részletre is felfigyelek. Azt teszem, amit a munkám során is: amikor szinte mindenki, akivel találkozom, hazudik nekem, hogy előmozdítsa a saját céljait – vagy téveszméit. A ki nem mondott jeleket keresem. Azt, ami elárulja őket.

Ujjával a fapulton dobol. Nem lazította meg a nyakkendőjét, mint ahogy szokta a munkanap végén. Ahelyett, hogy nekidőlne a szék íves, kényelmes támlájának, egyenesen ül.

Marco testbeszéde elárulja, amit a szavai nem: valami nyomasztja.

Próbálom kideríteni, mi az oka a feszültségének.

– Minden rendben a munkában?

Megvonja a vállát.

– Megvagyok. Tudod, a szokásos.

Marco önértékelése nem a nyolcszámjegyű üzletekből fakad, amiket lebonyolít. Sokkal büszkébb azokra az órákra, amiket bántalmazott nőknek ajánl fel pro bono, és a fizetése egy részét hátrányos helyzetű gyerekeket támogató alapítványoknak adományozza. A szíve az emberekhez húz – a családhoz.

Ez az egyik dolog, amit a legjobban szeretek benne. Amikor összeházasodtunk, nemcsak Marcót kaptam. A kezdetektől fogva befogadott engem a nagy, olasz-amerikai családja: mindenki egyszerre beszél, az asztal roskadozik az ételtől, valaki mindig újratölti a borospoharad, a baráti viták és a nevetés hullámoznak, mint a tenger.

Ha nem a munka okozza Marco nyugtalanságát, talán a családja miatt aggódik. A nővére a negyedik gyermekével terhes – magas kockázatú terhesség, a cukorbetegsége miatt. De amikor legutóbb hallottam felőle, minden rendben volt. Az anyja nemrég mellkasi fájdalmakra panaszkodott. Az orvosok kivizsgálták, és azt mondták, csak gázok okozták. De az orvosok sem tévedhetetlenek.

– Közeleg anyukád hetvenedik szülinapja – próbálkozom. – Még mindig a Little Washington a terv?

Marco ujjai gyorsabban dobolnak. Talált.

– Á, igen… Igazából pont erről akartam veled beszélni.

A szívverésem felgyorsul, követi Marco ujjainak zaklatott ritmusát.

Marco anyja már régóta arról álmodozik, hogy ezen a népszerű helyen, a környék egyetlen három Michelin-csillagos éttermében ünnepelje meg a kerek évfordulót. A foglalást közel egy éve intézték. Bár Marco apja röviddel az esküvőnk után meghalt, Marco négy testvére a házastársaikkal együtt mind ott lesznek.

Engem is meghívtak. Még mindig családtagnak tekintenek. Felkészülök Marco következő szavaira.

– Megismertem valakit – mondja. Felvillan bennem a kép, ahogy mosolyogva nézett a telefonjára, amikor beléptem a békéltetői iroda előterébe, és ahogy kitért a vacsorameghívásom elől ma estére.

Marco nem mondta volna ezt el, ha az új kapcsolata nem lenne komoly – olyan komoly, hogy az a nő lesz ott azon a régóta várt családi vacsorán, és nem én, az exfeleség, aki még mindig „mamának” hívja az egykori anyósát.

Nem nehéz kiszámolni. Akárhány szék van is az asztalnál, kettőnknek már nem jut hely.

Marco már megtalálta azt a reményt, amit a mediátori iroda sasszobra ígért.

Nem hibáztatom. Több mint egy éve külön élünk.

Megteszem, amit meg kell tennem. Mosolygok, és tartom a szemkontaktust. Nem engedem, hogy bármi árulkodó jel átsuhanjon az arcomon. A munkám megtanított hitelesen hazudni.

– Örülök neked – mondom. Felemelem a poharam. – Szerencsés nő. Vidd el a vacsorára. Én majd máskor viszem el az ajándékot anyukádnak.

Marco elmosolyodik, végre ellazul a testtartása.

– Köszönöm, hogy megérted.

Az esküvőnk napján annyira szerelmes voltam, hogy azt hittem, bármit képesek vagyunk legyőzni. De volt valami, amiben egyikünk sem tudott engedni. Egy határvonal, ami idővel egyre mélyebb és szélesebb lett.

Marco gyereket akart.

Én nem. Pontosabban: nemcsak nem akartam, hanem nem is tudtam. Nem fizikailag – érzelmileg. Egy terapeutám egyszer azt mondta, azok, akik olyan gyerekkort éltek át, mint én, általában két utat választanak: vagy megpróbálják megadni a saját gyerekeiknek azt a szülői törődést, amit ők nem kaptak meg, vagy teljesen elkerülik a gyerekvállalást.

Marco remélte, hogy meggondolom magam. Én pedig azt, hogy a szerelmünk elég lesz.

Elfordítom a tekintetem róla, és figyelem, ahogy a kés kettévág egy újabb lime-ot.

NEGYEDIK FEJEZET

A magas, vaskapuk kitárulnak, én pedig óvatosan lenyomom a gázpedált, és lassan elindulok a kanyargós magánúton a Barclay-birtok felé, Potomacben, Maryland államban. Ez a gyarmatosítás korabeli ház és a hozzá tartozó nyolchektáros terület a nyilvános nyilvántartások szerint tizenkétmillió dollárért kelt el. És ez még azelőtt volt, hogy Barclay-ék felújították volna a kúriát, és hozzáépítettek volna egy újrahasznosított fából készült pajtát meg egy kétszintes melléképületet.

A birtok Ian és Beth Barclay nevére van írva, de a megvásárlását Beth öröksége tette lehetővé.

Még egy kortyot iszom a mogyoró ízű kávémból, amit egy füles termobögrébe töltöttem. Kissé kótyagosnak érzem magam – Marco tegnap esti híre után nem aludtam jól –, és most éles elmére lesz szükségem.

Mától hivatalosan is én vagyok Rose Barclay gyermekjogi védője. Itt az ideje, hogy találkozzam az új ügyfelemmel.

Nyújtogatom a nyakam, ahogy közeledem a házhoz, megpróbálom megpillantani azt a helyet, ahonnan a dadust kilökték – vagy ahonnan kiesett. De egy nagy markológép áll a ház mellett, ami elzárja a kilátást, fémkarja arra vár, hogy markolhasson és rombolhasson.

A ház felé fordítom a tekintetem. Mintha egy másik korszakból maradt volna itt: szürkészöld kőből épült, széles verandája van. Tölgy- és cédrusfák veszik körül, de a smaragdzöld pázsitot egyetlen lehullott ág vagy barna folt sem csúfítja. A veranda körül dús kék hortenziabokrok virágoznak, a virágfejek akkorák, mint egy bowlinglabda.

A garázs elé parkolom le a Jeepemet, és ellenőrzöm, hogy minden nálam van-e, amire szükségem van. A telefonom teljesen fel van töltve, jó kamerája van, mivel sosem lehet tudni, mikor kell dokumentálnom valamit. A válltáskámban ott a laptopom és egy új, sárga A4-es jegyzettömb. A nagy becsben tartott Montblanc tollam – Marco ajándéka – az egyik belső zsebben van.

Kiszállok a kocsiból, és beszívom a tiszta levegőt. Nehéz elhinni, hogy ez a hely kevesebb mint félórányira van a washingtoni forgalomtól és szmogtól. Nem dudálás és autók zaja hallatszik, hanem madárdal.

Felsétálok a tornác lépcsőjén, és megnyomom a csengőt. Beth Barclay egy pillanattal később nyit ajtót, mintha már ott várt volna.

A rendőrség soha nem nevezte meg hivatalosan gyanúsítottként a gyilkosság ügyében. Mégis óhatatlanul is felmérem a balerinaszerű, 175 centis, karcsú testalkatát. Vajon elég erős lenne ahhoz, hogy kilökje a törékeny, fiatal dadát egy százéves, egyrétegű üvegablakon?

Abszolút.

– Ms. Hudson? – kérdezi, noha már a kaputelefonon bemondtam a nevem.

– Szólítson Stellának – nyújtom a kezem. Ő elfogadja. A kézfogása határozott.

– Üdvözlöm. Beth vagyok.

Ugyanolyan finomak a vonásai, sápadt a bőre és vörös a haja, mint a lányának. De az évek már megkoptatták Beth színeinek élénkségét.

Átlépem a küszöböt, és a szemem önkéntelenül is tágra nyílik. Mintha egy másik korba csöppentem volna.

A keskeny, sötét fa padlódeszkáktól az acélszürke radiátorokig és a falban futó, régi típusú kulcslyukas tolóajtókig minden olyan, mintha a ház egy évszázadon át tökéletes állapotban várta volna, hogy Barclay-ék beköltözzenek.

A régi házak nagy részét úgy újítják fel, hogy lebontják a falakat, nyitott tereket hoznak létre, és olyan építészeti megoldásokat alkalmaznak, hogy sok fényt engedjenek be.

De Barclay-ék nem ezt tették. Ők visszafelé mentek az időben, nem előre.

A padló enyhén lejt, a mennyezetek alacsonyak. A folyosót elefántcsontszínű, virágmintás tapéta borítja, a konzolasztal pedig, rozoga lábaival és réz fogantyúival, valódi antik darabnak tűnik. Fölötte egy aranyozott, díszes keretbe foglalt akvarell lóg, amely akár egy múzeumból is származhatna.

– Kér egy kávét, vagy esetleg szénsavas vizet? – ajánlja Beth.

Annak ellenére, hogy mi mindenen ment keresztül – kettős árulás, haláleset a házában, nyilvános botrány és a válás küszöbén áll –, a modora kifogástalan, a hangja lágy és kulturált. Szűk szabású, világosbarna nadrágot és krémszínű pulóvert visel, a nyaka köré vintage Hermès-nek tűnő sálat tekert. De én látom a mély feszültséget a szemében és a szája körüli finom ráncokban.

Beth úgy néz ki, mint egy nő, aki a robbanás vagy az összeomlás szélén áll.

Talán mindkettőn.

Megrázom a fejem.

– Köszönöm, nem kérek.

– Szóval… – Beth a kezét tördeli. – Nem igazán tudom, ez hogyan működik.

Mosolygok, próbálok megnyugtató lenni.

– Ma csak annyi a dolgom, hogy találkozzam Rose-zal. Ön végig velünk lehet.

Beth nem tűnik lelkesnek. Persze, a legtöbben nem azok, amikor szembesülnek egy ügyvéddel, aki talán azt javasolja, hogy a gyerekük a lehető legkevesebb időt töltse velük.

– A következő hetekben sokat leszek itt, úgyhogy fontos, hogy Rose biztonságban érezze magát velem – folytatom. – A munkám az, hogy átfogó képet kapjak Rose világáról, és többféle nézőpontból megismerjem őt, mielőtt ajánlást teszek a bíróságnak a felügyeleti kérdésben.

– Értem – bólint Beth a lépcső felé, amelynek vaskos fakorlátját bonyolult faragások díszítik. – A szobájában van.

– Csak egy kérdés előtte. Mennyit tud Rose a válásról?

– Tudja, hogy válunk, és azt is, hogy mindketten azt szeretnénk, ha velünk élne.

Nem tudom megállni, hogy ne gondoljak arra: ez milyen súlyos teher egy kisgyerek vállán.

Ahogy követem Betht a lépcső felé, megállok, és bepillantok a bal oldalamon levő nappaliba. A bútorokat egy egyszerű, téglából épült kandalló köré csoportosították – úgy tűnik, ez is eredeti eleme a háznak –, és egy nagy, fekete zongora áll a szoba egyik oldalán, a billentyűk felett kottalapok pihennek. Eszembe jut, hogy Rose zongorázik. Korához képest állítólag rendkívül tehetséges. Az asztalon ezüst teáskészlet, a szőnyeg sötétkék és gesztenyebarna mintás. A szoba sterilnek hat – mintha csak berendezték volna, de soha nem éltek volna benne igazán.

Valami más is furcsa ebben a házban, de nem tudom megfogalmazni. A levegő nehéz, mintha a falakon belül erősebb lenne a gravitáció. Talán az itt kavargó düh, fájdalom és feszültség hat rám így.

Felsétálunk a lépcsőn, az évszázados fa recseg a talpunk alatt. A falon egymástól arányos távolságban elhelyezve Rose-ról készült fotók sorakoznak, csecsemőkortól egészen a jelenig. Szíven üt a tény, hogy csak két képen mosolyog. Már totyogóként is volt valami felnőttes a tekintetében.

Szeretnék megállni, hogy alaposabban is megnézzem a képeket – valami zavaró részlet motoszkál a fejemben –, de Beth gyorsan halad. Nehéz lépést tartani vele; mintha ólomból lenne a lábam.

Ahogy elérjük a második emeletet, a hátsó ablak vonzza a tekintetem. Kilátás nyílik a kertre. A dada azon az üvegen keresztül zuhant ki, arcán rettegés, karjai kinyújtva.

Megpróbálom visszatartani a borzongást. Ha Barclay-ék helyében lennék, azonnal elköltöznék innen. Furcsa, hogy a válásuk keserűsége ellenére még mindig egy fedél alatt élnek.

De Charles elmagyarázta, miért: megállapodtak, hogy eladják a házat, Ian Barclay pedig betartja a házassági szerződést, nem kér tartásdíjat vagy részt Beth örökségéből, tehát a konfliktus nem a pénzről szól. Mindketten azzal távoznak a házasságból, amivel beléptek.

De sem Beth, sem Ian nem hajlandó lemondani Rose teljes felügyeleti jogáról – és a költözést rossz sakklépésnek tartják. A mellkasom összeszorul. Egy védtelen kislány sorsa van a kezemben, és fogalmam sincs, képes leszek-e arra, hogy helyrehozzam a számára kilátástalannak tűnő jövőt.

Több mint fél tucat rézkilincsű ajtó sorakozik a folyosón, mind csukva. Elgondolkodom, vajon mi lehet mögöttük. Nincsenek ablakok a folyosón, és a fény is gyér.

Beth két ajtó mellett halad el, aztán megáll a harmadiknál, és bekopog. Mélyen beszívom a levegőt az összeszorult tüdőmbe. Ez az első esélyem, hogy a felszín mögé nézzek – hogy meglássam, amit a bulvár és a tévé nem tudott megmutatni.

Beth kinyitja az ajtót, és egy rendezett hálószoba tárul elénk, halvány rózsaszín falakkal. Az egyik sarokban egy hintaszék áll, a baldachinos ágyon pedig egy nagyméretű szövetbaba ül, amely Rose-ra hasonlít – egészen a kék szeméig és a szeplőiig.

– Rose? Hoztam valakit, akivel szeretném, ha találkoznál.

Nem tetszik, ahogy Beth megfogalmazza. Van benne egyfajta birtokló hangvétel, mintha Beth vendégeként jöttem volna. Ahhoz, hogy el tudjam végezni a munkámat, Rose-nak nem szabad azt hinnie, hogy bármelyik szülő oldalán állok. Az ő érdekeit képviselem, nem az életében jelenlevő felnőttekét.

Rose elfordul a fehér íróasztaltól, ahol épp egy könyvet olvas. A védőborítón megpillantom a címet: Anne otthonra talál.

– Szia, Rose – mondom könnyed hangon. – Stella Hudsonnak hívnak.

Rose tekintete lefelé szegeződik. Semmilyen jelét nem adja annak, hogy hallotta, amit mondtam.

– Ügyvéd vagyok, Rose. És tudod, mit? Azért vagyok itt, hogy neked dolgozzak.

Semmi reakció.

Van, hogy az ügyfeleim örülnek, amikor megjövök. Végre valaki, aki meghallgatja őket. Máskor ellenállnak. Idén volt egy tizenöt éves lány, aki becsapta előttem az ajtót, kevés híja volt, hogy az ujjam nem szorult oda, és egy tizenhét éves fiú, aki káromkodva kiabált rám, halántékán kidagadt egy ér, majd térdre esett, és zokogni kezdett.

Fogalmam sincs, Rose mit érez a felbukkanásommal kapcsolatban.

– Tudom, most sok minden történik körülötted, és ez elég zavaros lehet – folytatom. – A következő hetekben el fogok tölteni egy kis időt veled és a szüleiddel, hogy segítsek eldönteni, mi tenne téged a legboldogabbá.

Ma zöld bársonyruhát visel, a laza vörös fürtjeit hozzáillő fejpánt fogja össze. Így közelről látom, ahogy szeplők tarkítják az orrát és az arcát. Újra belém hasít a gondolat, milyen fiatalnak és ártatlannak tűnik – és hogy mennyire elegánsan van felöltözve.

Azon gondolkodom, vajon hová rejtette az üvegszilánkot.

– Tetszik a szobád – nézek körül, észreveszek egy kék szalagot egy lóversenyről, egy magas fehér könyvespolcot az egyik sarokban, és egy kertet ábrázoló festményt díszes aranykeretben.

– Ez a festmény gyönyörű, olyan békés. Jó lehet ránézni – mondom csendes, barátságos hangon, miközben a rózsaszín virágokat és egy kiskutyát nézek, aki épp egy fa mögül kandikál ki. – Először nem is láttam a kutyust… Mintha bújócskázna.

Nem teszek fel egyetlen kérdést sem, mert tudom, hogy Rose nem fog válaszolni.

Rose ugyanis nem beszél.

ÖTÖDIK FEJEZET

Mintha Rose kettészakadt volna, amikor végignézte a dadája halálát: a korábbi énje kivételesen tehetséges tanuló volt, aki olyan szókinccsel rendelkezett, mint egy jóval idősebb gyerek.

De az a kifejezéstelen arcú gyermek, aki most előttem ül, traumás mutizusban szenved.

Rose már járt a régió legjobb orvosainál. Egyikük sem tudja megmondani, mikor fog újra megszólalni. Lehet, hogy holnap. Lehet, hogy fél év múlva.

Beth lánya ágyának szélén ül, és megint a kezét tördeli. Feljegyzem magamban, mint ideges gesztust, szorongásos szokást.

Valószínűleg Beth azt hiszi, nem értem, min megy keresztül a lánya.

Pedig azon kevesek közé tartozom, akik pontosan értik.

A mutizmusnak különböző típusai léteznek gyerekeknél. Vannak, akik bizonyos környezetben – például iskolában – képtelenek megszólalni. Ezt szelektív mutizmusnak hívják.

Némaság előfordulhat agyi trauma vagy műtét után is.

De Rose olyan állapottól szenved, ami sokkal ritkább és kevéssé ismert: traumás mutizmustól. A kialakulása hirtelen és mindent elsöprő, és ahogy a neve is jelzi, súlyos trauma után jelentkezik. Egy dokumentált esetben egy kislányt kutya támadott meg, és hat hétig nem beszélt utána. Egy másik eset – amit nem dokumentáltak – akkor történt, amikor egy lány rátalált az anyja holttestére.

Az a lány én voltam.

Kicsit fiatalabb voltam, mint Rose, amikor azt éreztem, hogy a torkom magába zárja a szavakat, mintha lepecsételné azokat. Hónapokig képtelen voltam megszólalni, miután megláttam anyám élettelen testét a nappalink padlóján.

Charles tud erről – ezért is kért fel, hogy dolgozzak Rose-zal. Úgy gondolja, egyedülálló helyzetben vagyok azzal, hogy meg tudom érteni, min megy keresztül.

Amikor én voltam gyerek, a traumás mutizmust egyáltalán nem értették. Voltak, akik azt hitték, csupán dacolok, hogy valójában képes lennék beszélni. Talán, ha megbüntetnek, majd „eszembe jut” megszólalni.

Gyorsan elhessegetem az emléket.

A következő percekben egy Pacino nevű lóról mesélek, akivel egyszer találkoztam, és aki imádta a borsmentás cukorkát, aztán megcsodálom a tökéletesen hajtogatott kis origami darukat, amik a könyvespolca tetején sorakoznak.

– Rose készítette őket – mondja Beth.

Amikor megköszönöm Rose-nak, hogy megmutatta a szobáját, semmi jelét nem adja annak, hogy hallotta volna.

– Holnap visszajövök, hogy beszéljek apukáddal, úgyhogy valószínűleg újra találkozunk – mondom Rose-nak.

Beth veszi a lapot, feláll. Nézem, ahogy odalép a lányához, és puszit nyom a homlokára, és azt mondja neki, hogy mindjárt visszajön.

Rose ismét a könyvéhez nyúl. De a védőborító eláll a kötéstől, és megpillantom a gerincre nyomott cím egy részét.

Az első szó nem az, hogy Anne. Hanem Az idegen.

Régi trükk ez: másik könyv védőborítóját ráhúzni arra, amit valójában olvasol, hogy elrejtsd az olvasmányod. Egy barátnőm középiskolában így olvasta Judy Blume könyveit, hogy kijátssza a szigorú anyját.

Ha Rose ennyire belefeledkezik a könyvbe, és az nem az Anne otthonra talál, akkor vajon mi az?

Nem maradhatok tovább. Beth az ajtóban áll, várakozón néz rám.

Követem, miközben visszamegyünk a földszintre. Amikor elérjük az előszobát, már indulna a bejárati ajtó felé. Gyorsan megkérdezem:

– Esetleg most kérhetnék mégis egy pohár vizet?

Nem vagyok szomjas. Csak szeretném még jobban szemügyre venni a házat.

És ez lehetőséget ad rá, hogy beszéljek még Bethszel.

A konyha a ház hátsó részében van. Egy keskeny folyosón haladunk végig, elhaladva egy kis könyvtár mellett, amelynek egyik fala vakolatlan kő, a másikon pedig padlótól plafonig érő könyvespolc áll. További szobák következnek, mind zárt ajtókkal. A teraszra nyíló tolóajtók ablakain keresztül látom, hogy a hátsó udvarban zajlik valami.

Az udvar egyik oldalán egy munkásautó parkol. A cég neve nagy betűkkel a kocsira van festve: TRINITY WINDOWS, alatta pedig egy szlogen: Plexiüveg: A biztonságos, átlátszó választás napjaink otthonaiba.

A szemem sarkából látom, ahogy Beth kinyitja egy sötét faszekrény ajtaját, elővesz egy kék poharat, és a mély mosogató oldalán lévő csapból származó szűrt vízzel tölti meg.

Megfigyelem a betonpultokat, a réz fogantyúkat, a kőpadlót. A modern luxusfelújítások manapság gyakran használnak napelemeket vagy fényes, mázas csempéket, de ebben a házban minden anyag olyasmi, amit már száz éve is lehetett kapni.

A figyelmemet két férfi vonja magára, akik épp egy üvegszerű táblát emelnek le a teherautó hátuljáról – de biztosan plexi –, és a rámpán keresztül a ház felé viszik.

– Stella?

Bethre pillantok, aki egy vízzel teli poharat nyújt felém.

Amikor átveszem, furcsán könnyűnek érzem.

Közelebbről megnézem, és rájövök, hogy nem üvegből van, bár pont úgy néz ki. Ez törhetetlen akril. Tudom, mert Marco nővére – az, aki a negyedik gyerekét várja – ilyenekre váltott, miután a gyerekei túl sokszor leverték a rendes poharakat az asztalról.

Ez egy diszharmonikus modern részlet egy olyan otthonban, amely mintha megrekedt volna az időben.

Megint a teherautóra pillantok. Tele van nagy, téglalap alakú lapokkal. Több tucat plexitábla.

Elég ahhoz, hogy az összes ablakot lecseréljék ebben a hatalmas házban.

– Nos, elég sűrű a mai délelőtt. Rose-nak vissza kell térnie a tanuláshoz.

– Tanuláshoz? – kérdezek vissza. Szombat van, és nem hiszem, hogy egy harmadikos diáknak sok házija lenne.

– Az anyósom tanítja itthon Rose-t. Úgy gondoltuk, a történtek után jobb, ha egy ideig nem jár iskolába… – Beth hangja elhalkul. – Köszönöm, hogy eljött.

El akar küldeni. Mosolyog, de a tekintetéből egyértelmű, hogy ez csak a látszat.

A viselkedése szokatlan számomra. A legtöbb szülő igyekszik jó benyomást tenni rám, hogy megmutassák, mennyire kompetensek és kedvesek. Vagy hogy rosszat mondjanak a másik szülőről.

Beth kinyújtja a kezét a pohárért, bár csak pár kortyot ittam. Átadom.

Aztán elindul a bejárati ajtó felé. Vonakodva követem. Valami motoszkál a fejemben. Egy sor nyom, amit már elraktároztam magamban – és most, mintha hirtelen valami összeállna.

Mielőtt kilépünk az ajtón, visszafordulok a grandiózus csigalépcső felé. Amikor először mentem fel rajta, Rose képeinek komor tekintete vonta el a figyelmem.

Ez akadályozott meg abban, hogy észrevegyem a másik tényt, amit azóta mélyen elraktam az elmémbe – egészen mostanáig.

A bőröm libabőrös lesz, amikor rájövök.

A fotók üvegtelen keretben lógnak. Nincs semmi, ami megvédené őket.

Az ujjaimat összeérintem, még mindig érzem a pohár könnyedségét.

Most már máshogy nézek a házra, észreveszem azokat a részleteket, amiket az előbb nem láttam meg: nincs kristálycsillár a mennyezeten. Nincs tükör Rose szobájában vagy a folyosón. Nincs üveges vitrin.

És a munkások éppen minden régi ablakot áttetsző műanyag lapokra cserélnek.

Ebben a házban semmi nincs üvegből.

{1} forrás: Montaigne: Esszék (ford. Bajcsa András)