AMTAK E-KÖNYVEK

KARINTHY FRIGYES

MINDEN MÁSKÉPPEN VAN

(ÖTVENKÉT VASÁRNAP)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-45-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KARINTHY FRIGYES

MINDEN MÁSKÉPPEN VAN

(ÖTVENKÉT VASÁRNAP)

Tartalom

KARINTHY FRIGYES

MINDEN MÁSKÉPPEN VAN

(ÖTVENKÉT VASÁRNAP)

Előszó, magamhoz

1. vasárnap.

Fordított világ

2. vasárnap.

Kérődző világ

3. vasárnap.

Ami eszembe jut

4. vasárnap.

Ma szomorú vagyok

5. vasárnap.

Az író becsülete

6. vasárnap.

Néhány csekélység

7. vasárnap.

Noteszem

8. vasárnap.

Kemény kalap

9. vasárnap.

Esetleg nem szeretik az embert

10. vasárnap.

Nevetés

11. vasárnap.

Számok

12. vasárnap.

Láncszemek

13. vasárnap.

Démon

14. vasárnap.

Meleg van

15. vasárnap, Margitsziget.

Sul mare luccica...

16. vasárnap, Velence.

Kollmann

17. vasárnap, Baden bei Wien.

Szépiát ettem

18. vasárnap, Velence.

Három madárról

19. vasárnap.

Pádi és Pasi

20. vasárnap.

Egy elmaradt pofonról

21. vasárnap.

A strand hedonistája

22. vasárnap.

Akroba-at! Diploma-at! - Ó!

23. vasárnap.

Banalitás

24. vasárnap.

Tapsolnak a moziban

25. vasárnap.

Beszélő mozi

26. vasárnap.

Film

27. vasárnap.

Vágóhíd

28. vasárnap.

Martinovics

29. vasárnap.

Két Napoleon

30. vasárnap.

Fejlődés

31. vasárnap.

Pékmester

32. vasárnap.

Szobalányunk

33. vasárnap.

Egy nap

34. vasárnap.

Josephine Baker

35. vasárnap.

Művészet, szobor, vers

36. vasárnap.

Diktatúra

37. vasárnap.

Politika

38. vasárnap.

Úriember

39. vasárnap.

Tolsztoj

40. vasárnap.

Viták

41. vasárnap.

Társadalom

42. vasárnap.

Magyar téma

43. vasárnap.

Dickens

44. vasárnap.

Teatro dei Piccoli

45. vasárnap.

Arabeszk

46. vasárnap.

Mint idegen forgok Pesten

47. vasárnap.

Táncoló egér

48. vasárnap.

Fuksz úr

49. vasárnap.

Isten

50. vasárnap.

Kaleidoszkop

51. vasárnap.

Szilveszter

52. vasárnap.

Előszó, magamhoz

1. vasárnap.

Tizennyolcéves koromban hagytam abba a naplóírást - addig, nyolcadik évemtől kezdve, mindig írtam, vagy huszonöt kötetet írtam tele, engedve a kényszernek, ami nem bízik meg eléggé emlékezőképességünkben. Most, hogy kuriózumból újrakezdem, magam a legkíváncsiabban, vajjon mi lesz belőle, először is ezen csodálkozom el. Mi a csuda az a naplóírási kényszer? És általában mi az, hogy napló?

Általában a nők és a gyerekek műfaja, úgy látszik. Az ember gyerekkorában ír naplót vagy abból az alkalomból, hogy nőnek született. Ez a két lélekféleség, a gyerek és a nő, kevésbé ismeri sajátmagát, mint a felnőtt férfi - a nő és a gyerek számára az ismeretlen ösztönök és vágyak világa élesen elhatárolva él még, naponta és óránként újabb meglepetést keltve a tudatban, különbeket és megrázóbbakat, mint a külvilág eseményei. A gyerek és a nő szembenáll tulajdon lelkének káoszával - számára nincs nagyobb csoda a világon, mint a tükör, és nincs izgatóbb és különösebb valami, mint a tulajdon képmása. Innen az a belső csalódás, hogy a naplót önmagunk számára írjuk és hogy ennél intímebb műfaj nincsen.

Ez a csalódás, ez a káprázat szorosan összefügg azzal a szörnyű könnyelműséggel, aminek jegyében hajlamosak vagyunk összetéveszteni az őszinteséget az igazsággal. A legtöbb ember azt hiszi, hogy mikor őszinte, akkor igazat is mond - ez az oka annak, hogy a vértanuk kilencven százaléka hazugságokért és tévedésekért áldozza fel az életét. A valódi ember, a felnőtt férfi, akinek élete nem születéstől halálig terjedő illanás, hanem az élet megértésére való alkalom, lecke és tanulság, amiből vizsgáznia kell, aki tehát tulajdonképpen annyi idős, mint az emberi kultúra - a szemlélődő és gondolkodó, a valódi igazságot s nem annak árnyékát kereső férfi nagyon jól ismeri már hatezeréves tapasztalatból az emberi lélek konstrukcióját s egyik legfőbb törvényét: hogy nem azt gondoljuk, amit akarunk, hogy nem azt mondjuk, amit gondolunk s nem azt tesszük, amit mondunk. Hogy valami ismeretlen Akarat él bennünk, talán nem is a magunké, talán nem is életünk érdekében működő Tendencia - ismeretlen énünktől független erők játéka, ismeretlen, a miénktől független cél irányában és ez az ismeretlen valami felborít minden reményt, hogy a gondolatunk és szavaink és tetteink közt harmóniát teremtsünk.

A gyermek és a nő, nem tudván ezt a törvényt, egyik meglepetésből a másikba esik, mikor a díszharmóniák jelentkeznek, meghazudtolva minden öncsalást. Most írok valamit, mondtam magamnak gyermekkoromban, ahol mindent, mindent elmondok önmagamról, önmagamnak - mindent elmondok, amit el kell titkolnom az emberek előtt. És kezdődött a naplóírás tipikus korszaka, az az idő, mikor az embernek, a valóság világából tekintve, még semmi írnivalója nincsen tulajdonképpen, hiszen nincsenek még élményei, nincs mit feljegyeznie, - formátlan ábrák, szertefoszló kísértetek kóvályognak a koponya üregében, mint valami sötétkamrában, aminek lencseredőnye csukva van. A naplóírást rendesen abbahagyjuk, mikor az első élmények jelentkeznek - a szerelem bimbózó napjaiban, amikor van már mit titkolni.

Tudnom kell ezt, értenem kell ezt, mikor külső és belső történések lerögzítése fölé a «napló» szót leírom. Megvan a véleményem az őszinteségről, a magaméról éppen úgy, mint a másokéról. A befelé való őszinteségemben époly kevéssé bízom, mint a kifelévalóban. Ismerem már a gondolataimat, ismerem a «lelkemet» - elég régóta van szerencsém foglalkozni vele. Ezerszer csaltam meg önmagamat, - becsaptam és elkábítottam és megtévesztettem - óvatos vagyok és gyanakodó. Láncon tartom «énkét» a lelkemet, mint valami hasznos, de veszedelmes háziállatot. Birtokviszonyban vagyok vele - nem azonosítom vele magamat. Magamat - magamat nem ismerem, «titok és idegenség» vagyok, valóban - de ami ott erőlködik és vonaglik, görcsös vonaglásban, a csontgolyóban, honnan finom idegszál vezet le nyelvem hegyére és tollam hegyére - ó, azt jól ismerem már! Csak hadd keresse az Igazságot - én várok és figyelek, hiszen az én számomra keresi, - de csak mértékkel - mert «soha nem tudta, mit jelent, halálosan szeretni az igazságot, aki csak arra ügyelt, hogy amit kimond vagy leír, igaz legyen». Én várok és figyelek, - elviselem a gondolataimat, miket érzés és indulat színez és dobál - elviselem, mint szívem verését, gyomrom működését, tüdőm zihálását.

Őszinteség?

Ki mondta nektek, hogy az a mód, ahogy önmagunkkal beszélünk, az a viszony, amiben önmagunkkal vagyunk, az a látás, ahogy önmagunkat látjuk, lényegben különbözik az általános emberismerettől? Csak tartalomban, adatokban több az, amit magamról tudok, de a tegnapi énem époly érthetetlen valami, mint bárki másé, akit utamba dob a végzet.

Óriási ellentmondás, amit egy nagyon csekély kis félreértés okozott. Ha akarom, fejetetejére állíthatom a kanti szubjektív megismerés rendszerét egy kérdéssel. Vajjon ismerném-e magamat, ha mások nem ismernének? A magányban felnőtt Kasper Hauserek klinikai keresztmetszete egy állatinál mélyebb tompaság képét adja: kusza külvilág, az öntudat teljes hiánya. Vajjon nem mások énjéből merítettem a magamét? A gyerek és a vadember mindenkiről harmadik személyben beszél, önmagáról is - a te és az én egyszerre születik meg. Az első ember mégis csak Ádám lehetett, valami nálunk tökéletesebb lény - degenerált unokáin, a majmokon keresztül származunk tőle, úgy látszik, mert hiszen nem lehet még majom se, akinek nincs kit majmolnia.

Egyszerűség?

«A te szavad legyen úgy-úgy, nem-nem, - valami ezen felül esik, a gonosztól vagyon.» Igy a Szentírás. Igen ám, de az az apostoli egyszerűség, a krisztusi Ige, nagy belső töprengések és kínlódások leszűrt eredménye - vajjon a lélek harcában, az önmagunkkal való társalgásban is ilyen egyszerű volt-e? Nem én vagyok bonyolult, hanem a dolog, amiről beszélek, mondtam egyszer Kovács úrnak, aki roppant egyszerűnek látta az egész kérdést, - meghiszem azt! a vércsepp is roppant egyszerű, míg mikroszkóp alá nem teszed, vagy közelebb nem húzod a szemedhez. S bármilyen kellemetlen, önmagunkhoz egy kicsit túlságosan közel vagyunk.

Egyszerűség!

Arra a kérdésre, hogy mikor vagyunk a legtermészetesebbek, legegyszerűbbek, mindenki gondolkodás nélkül rávágja, hogy olyankor, mikor egyedül vagyunk, mikor nem kell komédiáznunk más kedvéért. Ebből az jönne ki, hogy legtermészetesebb és legközvetlenebb és legjózanabb hang mindig az, ami nem jut el szájunkig. Igaz-e ez?

Nem mondhatnám.

Legéberebb pillanataimban, a kedv és öröm és életvágy és tettvágy magányában soha nem voltam egyszerű és józan önmagammal szemben. Hogy is lehettem volna? Hiszen a gondolatok ritmusát az agyban keringő vér pezsdülő ritmusa szabályozza - s a gondolatból születő szó, a szóból születő gondolat (vagy nem vettétek még észre, hogy kölcsönösen szülik egymást?) át kell hogy vegye a ritmus lendületét. A botfülű polgár úgy állítja szembe a józan éberséget a hóbortos álommal, mintha az előbbi nyugalmat, az utóbbi csapongó képzeletet jelentene. Micsoda ostobaság! Hiszen aki álmodik, az szükségképpen alszik is, fekszik egyhelyben, lecsökkent, lefokozott testi és lelki életműködéssel - ki találta ki azt a hazugságot, hogy a béna testben szárnyat kap a lélek? Az álomelemző tudomány kimutatta már, hogy álmaink sokkal szárazabbak és józanabbak és anyaghozkötöttebbek, mint éber képzeletünk. Ó igen, voltam józan, voltam materialista, voltam logikus, voltam hitetlen, voltam gyakorlati - de csak álmomban! ébren, szemben önmagammal, legéletteljesebb percem életörömében, önmagamnak és a világnak villámló felismerése kifejezésben és hangban azt a formát, azt a szót választotta, amit a hazug szofisztika a legkeresettebb hazugságnak, komédiának és csalásnak mond: - a pátoszt, ó igen a pátoszt, a valódit, amitől csak azért idegenkedünk, mert összetévesztjük az álpátosszal - a pátoszt, a színház és a templom nyelvét - azt a hangot, ahogy a felébresztett emberi lélekhez s az örökéber istenhez beszélünk.

Naplót írok - ne kívánjátok, hogy túlőszinte legyen. Önmagammal beszélek - félek, megsiketültök belé, ha idefigyeltek; másokkal halkabban szoktam beszélni.

Naplót írok - önmagammal társalgok. De vigyázni fogok, hogy meg ne feledkezzek a százezer emberről, aki olvassa - mert kiáltvány lesz belőle, ha egy percre megfeledkezem.

Hadd vegyek uccai ruhát - a pongyolám túlcifra.

Folytassam?

Mert az még semmi, amit mult héten az őszinteségről és egyszerűségről beszéltem. Az igazság, vagy legalábbis az elhihetőség, a valószínűség harmadik feltétele, hogy amit magamról és a világról állítottam, a valósággal összehasonlítva, igazolódjék, ne bizonyuljon hazugságnak, vagy tévedésnek - ez a harmadik feltétele annak, hogy naplót írok...

Folytassam?

De miért is ne? És ha az egész napló nem állana egyébből, mint a naplóírás, a lélek vallomásának kielemzése és feltárása - vajjon fölösleges munkát végeznék-e vele?

Elviselem a vádat és önvádat, hogy fecsegő vagyok. A közlés feltételei, a különféle stílusok pillanatonkint változók, a szerint, milyen anyaggal van dolgunk. Egy aforizma telitalálata, igaz, kötetekkel felér néha - de soha még aforizma fölöslegessé nem tette a köteteket. A gyémántot hiába keresed erőszakkal - ha rábukkantál valahol, szerencséd van, nincs több dolgod vele. Már a rádiummal másképpen vagyunk. Óriási tömeg hitvány szurokércet kell tudatosan, szándékkal felszínre dobálnod, át kell dolgoznod magad az egészen, hogy a Bölcsek kövének, a Magisztériumnak néhány grammját kiszűrd belőle. De megéri a fáradságot, mert a rádium még a gyémántnál is többet ér - holt csillogás helyett eleven erő, örök hatás, elikszír.

Néha kész eredménnyel jövünk a tanítvány elé, néha együtt oldjuk meg a feladatot - boldog tanító, akit kutatás közben kíváncsi, mohó szemek inspirálnak, aki tanulva taníthat. Ennek a műfajnak, a peripatetikus fecsegésnek külön szépsége és izgalma abban van, (ó édes, halhatatlan, fecsegő Plátó!) hogy az akcióban mozgó és zakatoló pompás emberi lélek, emberi értelem, ez a felhőket ostromló és tengermélyeket felkorbácsoló és százmilliós fénysebességeket utolérő legelevenebb valami a világon, munka közben mutatja a műhelyt. Soha nem szerettem a folyékonyan beszélő embert - a szavai mögött megemésztett, unalmas sablonok tespednek. A dadogó, lelkendező, ugráló képzettársításra viszont mindig felfigyeltem - hohó, itt káosz forrong, előttem, a szemeim előtt akar kialakulni valami. Minő ritka alkalom, világ születik, új világ - szinte biztos vagyok benne, hogy jobb lesz a réginél, ami nyilván rossz volt, hiszen szenvedtem és nyugtalankodtam benne.

Ki merészeli mondani, hogy ezzel megtagadtam a logikát, az észszerűséget, minden megértés feltételét és felfordulást, nihilt hirdetek? Sőt, a valódi és abszolút Logost keresem mindenütt, szemben azokkal, akik valahol már tudni vélik. Valamikor Jupiter és a mennydörgés közt igen egyszerű és logikus összefüggést éreztek az emberek - a paraszt pedig, ha süt a nap és esik az eső, tökéletesen kielégítő, minden logikus megfontolást kimerítő magyarázatot talál e különös tünemény megértéséhez abban a végső okfejtésben, hogy veri az ördög a feleségét. Nem hiszem hogy akár a kant-laplace-i, akár a darwini világkép lényegben megnyugtatóbb magyarázatot adott - csak valamivel több összefüggést fedezett fel, több megfontolást kapcsolt egybe.

A megértéshez elég a logika, a megismeréshez azonban kell még valami - márpedig mi az ördögöt értsek meg azon, amit nem is ismerek?

Az út világos ezek szerint, - aki még több, még messzebbmenő, még összefogóbb összefüggéseket keres, annak több megismerésre kell törekedni - előbb figyelni, kitágult szemmel és szívvel, megállított értelemmel felszívni életet és világot - aztán, ha tele van szem és szív, ám hadd induljon meg zakatolva az értelem gépezete.

Figyelj hát!

Külvilág, belvilág!

Megmondatott a régieknek: tégy különbséget a kettő között. Belsődben viharok, vágyak és félelmek remegnek - vigyázz, mindez csak reakció: odakünt, a külső világban erők tombolnak, nagy Principiumok, villany és hő és gravitáció és Létért Való Küzdelem - felvevő, rezonáns szekrénye vagy csak a kívüled kavargó erők játékának, világtükre, mikrofon, vízcsepp.

Valóban érzed is, - de figyelj még jobban! Mást nem veszel észre?

Mert én igen - ezerszer igen! Százszor próbáltam letagadni, hogy csak káprázat, amit ezenkívül észrevettem, csalódás, önmagam áltatása - százszor nevettem az ostoba kártyáson, aki szerencséről beszélt, a vakbuzgón, aki gondviselést, a fatalistán, aki végzetet emlegetett. De már nem nevetek többé. Valami van, valami egyéb, ha rosszul nevezték is meg.

Felkelek reggel. Valami nyomasztó rosszkedv, levertség, borzongó fáradtság. Semminek nincs értelme, legjobb lenne meghalni. A világ értelmetlen, az élet rossz, az öröm nem éri meg a szenvedést, amibe kerül. Amit tegnap szépnek, okosnak, helyesnek találtam, ma ostobaságnak érzem. Röviden: pesszimista hangulatban vagyok.

Jó, jó, mondja az orvos, biztos elrontottad a gyomrod, vagy az öntudatlanod mélyén háborog valami. Mars, ki a külvilágba, ott a gyógyulás.

És kimegyek a külvilágba. És az első ember, akivel találkozom, valami kellemetlent mond, még mielőtt én megszólalhattam volna. Tudja kérem, mondja az első Ember tünődve, én gondolkoztam éccaka azon, amit maga tegnap mondott és amire én tegnap azt mondtam lelkesen, hogy az szép és okos és helyes. Hát mit szól hozzá, ma reggelre rájöttem, hogy az se szép, se okos, se helyes, hanem az egy nagy marhaság, amit ön tegnap mondott. Alásszolgája.

És tovább megyek a külvilágban és esni kezd az eső és nálam nincs esernyő és bemegyek a kávéházba és lapokat nézek és az egyik lapban rettenetesen megtámadott egyik rajongó hívem és a pincér rámborítja a kávét és nem telefonál az illető, aki megigérte esküvel, hogy telefonálni fog abban a rámnézve nagyszerű dologban és délután jön a sürgöny, hogy sajnos, nem lehet és estére zárva találom az ajtót és éccaka üzenetet kapok, hogy legjobb, ha főbelövöm magam és mielőtt még ezt megtehetném, rendőrök jönnek és letartóztatnak ugyanazért, amiért tegnap kitüntetést ígértek.

Véletlen?

Másnap felébredek és összeszedem magam és összeszorítom a fogam és a lelkemben valami különös változást érzek és valami különös erő emelkedik halkan és nyugodtan a szívem és az agyam felé. És egy félóra mulva kiengednek a börtönből és további félóra mulva felajánlják a miniszteri tárcát és az uccán rámmosolyognak és a legnagyobb ellenségem rajongó cikket ír rólam és utóbb kiderül, hogy Párizsban és Londonban és Berlinben és Newyorkban ezen a napon eszébejutottam ennek és ennek és rájöttek, hogy nekem igazam van és intézkedtek, hogy minden úgy legyen, ahogy én akarom.

Véletlen?

Nem igaz. Százszor és százszor megfigyeltem azóta, hogy egyszer észrevettem. És nemcsak az emberek viselkedése - az az eső se volt véletlen, ami akkor bekergetett a kávéházba.

Fantasztikum?

Hm.

Azt nem tartjátok már fantasztikumnak, miután beigazolódott, hogy a rádióhullámok, amiket emberi kéz igazgat, meteorológiai változásokat idéznek elő?

De eddig mindig csak felvevő készüléknek tanították nekünk az emberi lelket, amit a külvilág rezget és kormányoz. Hő és fény, villany és gravitáció. Élet és Létért Való Küzdelem, Természetes kiválás...

A képzeletet pedig, az emberi képzeletet egyszerű képzelődésnek minősítették.

Csakhogy a lélek, úgy látszik, nemcsak felvevő, hanem leadóállomás is. Amit én elképzelek, az éppen úgy alakító és változtató erő és ható erő, mint mindaz, ami rámhat - gömbalakban árad belőlem és a világ minden atomjához elér.

Nemcsak engem teremtett a világ - én is teremtek, folyton újra, világot. Az emberi képzelet, abban a fokban, ahogy kibontakozik és megerősbül, egyre hatalmasabb mértékben vesz részt a világ teremtésében.

És csak az erőviszonyoktól függ, mi lesz mindebből. Voltak pillanatok, mikor elsöpörhetett egy rossz tekintet - de lesz még pillanat, amikor tekintetemtől felrobban a puskaporos-hordó, hogy levegőbe röpítse a régi világot.

Tehát akkor mi ez az egész, ha se őszinteség, se megnyilatkozás, se önmagam megismerése - hiszen, íme, ahogy itt kísérletből felszabadítottam a képzettársulásokat, a gomolygó káoszból egészen másféle formák alakultak ki, mint amiket belém neveltek. Ismerd meg magad - ugyan már!

Talleyrand híres mondásában eljutott odáig, hogy a beszédet gondolataink elrejtésére találtuk ki. Magam meg, ha jól emlékszem, körülbelül odáig jutottam legutóbb, hogy a gondolatainkat azért gondoljuk, hogy önmagunkat rejtsük el magunk előtt, elrejtsük, meg ne ismerjük - önmagunkat, a félelmes, ismeretlen Valamit, a véres valóságot, amit az ókor valami lólábú szörnyetegnek, a középkor ördögnek - egy modern német lélekelemző már csak Es-nek, «Az»-nak, «Ő»-nek mer nevezni, suttogva és tehetetlenül - Valakinek, akivel éppoly kevésre óhajtunk szemtől-szembe kerülni, mint ahogy nem óhajtjuk látni a beleinket és a szívünket és a remegő kocsonyát, mely koponyánk csontcsészéjében lötyög.

Tehát akkor mi ez, mi ez az erőfeszítés, kényszer és szándék egyszerre, gondolni, szólni, írni, beszélni, kiáltani, suttogni - hatalmasabb láz és inger, mint ami kezünket rángatja, mikor élelemért kinyujtjuk? Mi ez a minden cselekedetnél és tettnél (ó naív aktivisták!) gyorsabb és hatásosabb, erőszakosabb cselekvés és tett?

Az emberi képzelet vívja veszett harcát ezen a világon, a megvalósulásért, hogy megtörténjen és testté sűrűsödjék a láthatatlan eszme. Erők sűrűsödnek így össze anyaggá, így tanítja az új fizika - a lélektan pedig így: a gondolat szétbont, a képzelet alkot. Az embernek a létért való küzdelemnek új formája jelent meg az élők világában, amit eddig nem ismert a békés természet. Mily lassú, ártatlan kis küzdelem ehez képest a kedves aesopusi mese, amivel ama szelíd, szakállas aggastyán, Darwin, altatta el a mult század gyermekeit - de még mindig akadnak makacs gyermekek, akik az ember megértéséhez darwini és lafontaine-i hasonlatokért fordulnak az állatvilágba. És oroszlánhoz hasonlítják a hadvezért, aki villamos gombbal levegőbe röpít egy flottát, vagy százezreket indít meg holmi kis pokol felé, amihez képest mégis Szemirámisz kéjkertje a bibliabeli gyehenna - oroszlánhoz! ugyanígy egerekkel játszadozó cicához hasonlíthatná!

Hol vagyunk már és hol volnánk, ha néhány gyermekes hasonlat nem emlékeztetne rá, a létért való küzdelemnek attól a primitív formájától, ami testi cselekvésekkel, kezek és lábak és fogak és körmök kusza kapkodásával harcol az érvényesülésért! Ha már mindenáron állati hasonlat kell - legfeljebb és legalább a kígyót vagy a pókot vennék elő: ezek az állatok állítólag a szemükkel dermesztik és bűvölik meg áldozataikat. Mi emberek régen kezdtük el ezt a harcmodort. A mozgató-idegrendszer munkája nagyon is kevés volt ahoz a rettenetes győzelemhez, ahoz a világotmeghódító eredményhez, aminek reményében az első ember otthagyta állatcsaládját, hogy meginduljon egyedül, meztelenül, fegyvertelenül egy egész világ ellen - néhány száz állatot megölni, megfojtani? ennyit érhetett volna el - nagyon is kevés volt neki. A felvevő, érző idegrendszerből konstruált hát magának hallatlan fegyvert odabent, az idegek központjában - és lőn gondolat és elképzelés és lett belőle szó és elképzeltetés - bűvölőerő, mely száz mérföldön át dermeszti meg s teszi tehetetlenné a kapkodó izmokat, vagy a nála gyengébb gondolatot és elképzelést.

Szokratesz okos ember volt - nem tudom hát jóhiszeműnek tartani bizonyítását, amivel azt próbálja elhitetni velünk, hogy a gondolkodás célja önmagunk megismerése. Ezer évvel később Krisztus már őszintébb: az ő gondolata nyiltan cselekszik - és íme, századokon át és növekvő körzetekben a cselekvő gondolattól elbűvölve önként megy a halálba és lemondásba sokezer ember, akiket élni és harcolni és érvényesülni hívott világra a létért harcoló élet. Mert a krisztusi gondolat fölismerte már önmagában tulajdon forrását, a képet és képzeletet és igévé vált, cselekvő és alkotó, ha másképpen nem lehet, romboláson keresztül alkotó erővé. Látomássá, amiből látomások keletkeznek távoli koponyák belső falán.

És élet keletkezik és halál és világok születnek és pusztulnak el. Valamelyik régebbi írásomban egy apát, aki öngyilkos leánya halálával a «hóbortos regényeket» vádolja, óvatosan figyelmeztettem, fontolja meg, vajjon nem ugyanezeknek a «hóbortos regények»-nek köszönhette-e szegény leánya azt is, hogy megszületett - holmi regénynek, aminek hatása alatt valamikor odanyujtotta a kezét a leány anyja, talán mert valamelyik kedvenc regényhősét látta megelevenedni benne. Avagy nem szaladgálnak körülöttünk arcok és alakok, amiket régi festő vagy költő képzelt el, hogy a lelki rácsodálkozás bűvöletében lemásolja őket az élő anyaméhben ama Vak Szobrász? Egyre jobban látom azóta, mennyire igazam volt, vegyétek szószerint, amit a költő mond - nem hasonlat az, hanem megszületni akaró eleven valóság.

Az Emberi Képzelet vívja világteremtő harcát a Földgolyón - rá kell eszmélnünk, tudatára kell ébrednünk végre: az utolsó században ugyanis gyorsaságban megszázszorosodott ennek a harcnak üteme. A közlekedés győzelmes forradalmának első szakasza lezárult - a gondolat fegyverei korlátlan távolságra szórják szét termékenyítő és gyilkoló csiráit a sugalmazó, lenyűgöző és elképesztő emberi képzeletnek, szinte időtlen gyorsasággal. Amit tegnap Amerikában képzelt el valaki, az ma már sugalmazó és változtató alkatrésze az én képzeletemnek és hatással lesz cselekedeteimre. Néhány hónapja, hogy H. G Wells «William Clissold világa» című regénye megjelent - ma már úgy hallom, Amerikában, Németországban és nálunk is klisszoldiánus szekták vitáznak és harcolnak a reformeszmékért, amiket ez a könyv feldobott. Nagyban megy immár ez a harc, nem lehet áttekinteni, mint a kis testi küzdelmeket - szemünk számára láthatatlanná teszik az arányok. A gondolat és képzelet küzdelme és győzelme önmagával és a világgal szemben valahol ott kóborog az elektromos hullámok közegében, - hiába küldesz ellene díszfelvonulást, tiltakozó tüntetést, katonai parádét.

A «pozitív valóság» romantikusai persze jobban szeretik a látható méreteket. És a testi erőben jobban bíznak, mint a lelkiben - a győzni akaró szellem kénytelen számukra izmokat mutogatni, hogy bizalmukba férkőzzék, - akit meggyőzni nem lehet, azt meg kell fenyegetni, hogy legyőzzük - ez is egy formája a képzelet bűvöletének, ha kezdetlegesebb is, mint a költőé és gondolkodóé. Európában például mostanában valahogy ehez a kezdetleges módszerhez folyamodnak az uralkodásra született szellemek. A nemrég letűnt Clémenceau és a nagyon aktuális Mussolini érdekesen illusztrálják ezt a hanyatló tendenciát, amit az európai korszellem mutat. Valamikor mindketten az általános emberi eszmék, a világérdek lovagjai, nem tudnak másképpen érvényesülni, minthogy feladják az általánost és megtartják az emberit. Kardot csörtetnek és izmokkal fenyegetőznek - mindegy, a cél itt is csak az, hogy a gyengébb lélek megbűvölve a látomástól, amit képzeletébe csempésztek, tapsoljon és engedelmeskedjék. Sajnos, ez a látomás közelről nézve jelképezi csak az erőt és egészséget - a hősködő és kardcsörtető és önérzeteskedő Európa, mihelyt a többi földrésszel hasonlítom össze, siralmasan szétdarabolt, marakodó hangyabollyá válik, közel hozzá, hogy mindent elveszítsen, amivel három századon át világhatalmat verekedett ki magának.

El kell múlnia ennek és jönnie kell egy hatalmasabb és összefogóbb képzeleterőnek. Ma még gondolatcsirában lappang, talán igévé válik holnapra. Ma még néhány vézna kis okoskodás, ártatlan papíron tünődő logikai játék az elme számológépében, hogy így meg úgy, nem jól van az, egységet kellene teremteni, össze kéne fogni Európának, visszaragadni a civilizáció kormánypálcáját - holnapra szót és képet talál a gondolat és megfogamzik és fellángol százmillió lélekben.

És mégis és újra és egyre bizonyosabban: a legerősebb fogja kimondani. Nem a kéz és nem a láb, hanem a fej - egy új teokrácia, a hatalomrajutó, mert uralkodásra termett szellem kiválasztottja.

Fordított világ

2. vasárnap.

Ezúttal nem is vicc.

Egy német csillagász könyvet bocsát közre, amelyben igen kedvesen és egyszerűen közli, hogy számításokat, megfigyeléseket és megfontolásokat végzett, melyeknek alapján van szerencséje bejelenteni, hogy ami a kozmoszt, a világegyetemet, napokat és holdakat, valamint kedvenc Földünknek mindeme dolgok között való helyzetét illeti, egy kis tévedésben voltunk eddig, Aristotelesztől, Ptolemeuson át, Laplace-ig, akinek felfogása ma is uralkodik: a dolog nem egészen úgy áll, ahogy azt az iskolában tanuljuk manapság.

A könyvet magát nem olvastam, csak a róla szóló ismertetést. Azért írok róla, sietve, - tartok tőle, hogy semmi mondanivalóm nem volna többé, ha elolvasnám, egy bosszankodó kézlegyintésen kívül, amivel dadaista műveket szoktunk félretenni. Igy, maga az elmélet ötlete, hallatlanul felizgatott, - nem azért, mert valószínű. Az igazság, annak számára, aki szereti, mindenben megnyilvánul, ami létezik és létrejön: csak nem mindig ott, ahol keresni szokták. Aki hazudik, vagy téved, annak persze nem a szavában, gondolatában, - de azért ne szaladj el mingyárt, ha rajtakapod. Egy nagy tévedés, más irányban, néha tanulságosabb, mint sok kis igazság, - ismeretlen forrásokhoz vezet, a lélek forrásaihoz, ahonnan - és ez a fontos - nem véletlenül bugyogott elő.

Ha valaki azt mondja, hogy kétszerkettő négy, az nem sokkal járult hozzá a matematika fejlődéséhez. De aki azt mondja, hogy kétszerkettő öt, az esetleg új megismerés világát tárja fel a lélektanban.

Most pedig fogózzanak meg, mert elmondom, mit állít a német csillagász.

Azt mondja, hogy ami a Földgolyót illeti, az csakugyan egy gömb, hiszen számtalanszor körüljártuk minden irányban. Jól ismerjük nagyságát felületét, elosztását, pontos térképeink vannak róla.

Ez mind helyes is.

A tévedés abban rejlik, mintha világunk ennek a gömbnek a külső felületén volna.

Amit mi Földnek nevezünk, az egy belül üres golyó, olyan, mint egy nagy buborék. A mi világunk pedig, Európa és Amerika és Afrika és a tengerek és mi magunk ennek az üres buboréknak a belső gömbfelületén vagyunk. Hogy kívül mi van, arról sejtelmünk sincs, valami nagy tűzréteg lehet nyilván, mert ha a Földkéregben kifelé ásunk (eddig az hittük, befelé), rendesen lávához és tűzhöz közeledünk.

No és, kapsz a fejedhez, akkor mi van a kék éggel a fejünk fölött és a csillagokkal és a Nappal és a tejúttal és az egész végtelenséggel, - ez mind káprázat volt?

Dehogyis.

Mindezek a dolgok valóságok. Csak nem kívül vannak, hanem belül és nem iszonytatóan nagyok, hanem aránylag elég kicsikék.

Az üres földbuborék közepetáján, a központ körül, forog egy kékszínű, a földgolyóhoz képest eléggé apró gázgömböcske, - akkora lehet az egész mint, mondjuk, az egyik földrész. Erre a gömböcskére, amit mi mennyboltnak hiszünk, vannak kirakva a csillagok, - apró tűzpontok villódzó szikrák, - ó, nem «végtelen», «a mienkénél százmilliószor nagyobb» világok, - gyertyácskák csak, mintahogy gyerekkorunkban tudtuk és hittük, csak lebeszéltek róla bennünket. Bolygótestvéreink, Mars, Neptun, Vénusz és a többi, a központi Földmag és a burok közt keringenek. A Nap pedig, nagyfeszültségű villamos kályha, ott ragad valahol a kék Földmag egyik oldalán, hol egyik felére, hol a másikra kerül, a szerint, hogy éccaka van, vagy nappal.

Egyszóval, mi akik fejjel befelé lógunk ebben a világban, magunk alatt látjuk azt a valamit, amit eddig végtelenségnek hittünk s ami valóságban, mindenestől együtt, sokkal kisebb dolog, mint a Föld, ez a sokat emlegetett «porszem» a világmindenség csillagos egén. A Fény természetének rosszul fogalmazott, rosszul értett magyarázata volt az oka eddigi tévedéseinknek.

Ezek szerint a «végtelen csillagos ég», isten birodalma, nem is más, mint egy kis panoptikum, planetarium, amit szórakozásul mutogatnak nekünk, a mindenségtől elzárt barlanglakóknak, amik vagyunk.

Amerika tehát nem alattunk, hanem fölöttünk van, túl a csillagos égen, túl a napon és bolygókon, túl a kék Földmagon. Eddig, a homorú és nem domború gömbfelületen, kerülő úton értünk el oda, - de ha például megoldják a rakétahajó problémáját, semmi sem lesz egyszerűbb, minthogy az egyenes utat válasszuk, az átmérő irányában. Egy amerikai utazás akkor úgy fog történni, hogy egyenesen megindulunk az ég felé, érintjük a Holdat és bolygókat, elmegyünk a Nap mellett és néhány perc mulva kikötünk a túlsó oldalon, Newyorkban, ami így sokkal közelebb fekszik, mintha az Atlanti-óceánt szeljük keresztül.

Igy állunk tehát ezzel a kérdéssel.

Mondanom sem kell, hogy az új Laplace rendszerében - amint az természetes is - minden csillagászati és meteorológiai számítást, bolygók útját, Hold- és Napfogyatkozást, éppenúgy, sőt egyszerűbben ki lehet számítani előre, igazolni utólag, mintahogy az eddigi, tévesnek és nem tévesnek tartott rendszerekben kiszámították, mintahogy kiszámították, pontosan Egyiptom csillagászai, akiknek rendszerében a Föld egy nagy tányér volt a Világelefánt fülcimpáján, vagy isten kalapja, vagy amit akartok.

Hiszen éppen ez a bökkenő.

*

Illetve nem is ez.

A bökkenő, sőt megdöbbentő nem ez a csacsiság, amin el lehet mulatni egy félóráig, ha kedvünk van hozzá, vagy elintézni egy mosollyal - a megdöbbentő az, hogy ez a hóbortos elmélet mennyire elárulja forrását - korunk világának és emberének hánykolódó, vajudó lelkét, lelkének mélyét, a nyugtalanságokat és szenvedéseket, amik ott puffadoznak valahol az öntudatlanban.

A világmindenségnek, a rajtunk kívül eső valóságnak, bizonyára hamis, a mostanában ismertnél megbízhatatlanabb és haszontalanabb képét adta ez a német csillagász, ezzel a tükörvilágképpel, ezzel a megfordított-gukker-világképpel, amiben egyszerre minden kicsi lesz, ami eddig nagy volt.

De milyen hű képét adta, önkéntelenül, belső világunk, lelki világunk, az emberi lélek mai állapotának - ennek a magárahagyott léleknek, mely mindenáron meg akarja fordítani a gukkert, mert elvesztette hitét abban a sokmindenféle óriási és nagyszerű és felemelő és magasztos dologban, amit a nagyító gukker mutatott - elvesztette hitét, mert ez a sok nagyszerű és magasztos dolog csak nem akart segíteni rajta!

Fordítsuk csak le a lélek nyelvére ezt a furcsa, új mértant - vegyük jelképnek, vegyük allegorikusnak tételeit - egyszeribe értelmet kap, ami értelmetlen eredetieskedésnek hatott.

Ó, igen, halálosan unni kezdi már a szenvedések, értelmetlenségek, igaztalanságok ellen lázadó emberi lélek, emberi vágy a reménytelen ellentmondást, ami reményei, vágyai s ama rettenetes méretek közt tátong, amivel a folytonos «végtelenség»-et és «határtalanság»-ot papoló pietizmus akarja leszerelni ezeket a vágyakat.

Ó, igen, unjuk már az egyhangú, reménytelen tanítást, hogy kukacok vagyunk és porszemek vagyunk valami «végtelen» bölcsesség árnyékában. Ez a «végtelen» bölcsesség olyan végtelenül homályos és szétfolyó, hogy életünkre való hatásában a semmivel lett egyenlővé, érzésünkben - elvesztettük a reményt, hogy valaha hasonlóvá lehessünk hozzá.

A féligértett, féligfelfogott, hitünk számára használhatatlan Óriási Világ helyett adjatok nekünk inkább egy egészen Kicsike Világot, amiben otthon vagyunk, ahol urak vagyunk, ahol kiismerjük magunkat. Legyen ez a világ akkora csak, hogy éppen elférünk benne - legyen akkora, mint egy barlang, egy lyuk, mi nem akarjuk tudni többé, odakint mi van - mi megvárjuk, míg isten rendbejön önmagával, aztán szólítson minket megint, ha célja van velünk: «Ádám, hol vagy?»

Nem akarjuk többet hallani a triviális viccet: «uram, mi ez a tenger végtelen tükréhez képest?»

Nem is végtelen.

Azon a helyen, ahol Dante a poklot sejtette, a Föld legmélyebb belsejében, ott legyen ezentúl a mi mennyországunk.

Mi pedig eldugjuk fejünket, mint a strucc, a föld alá, isten elől, akivel haragban vagyunk.

Nem kell az ő «végtelensége», amiben nekünk a kukac szerepét szánta. Majd keresünk magunknak olyan istent, aki felismeri bennünk az önmagához hasonlót.

Kérődző világ

3. vasárnap.

Eljön-e végre a tudós, vagy akár metafizikus, aki komolyan veszi a hasonlatot, hogy minden megújul, újrakezdődik, elér valahová, megint visszafordul - komolyan veszi s elkezd valóságosan gondolkozni az Időről, hogy mi az, mit jelent - olyan valóságosan, s eredményesen, amilyen valóságosan s eredményesen a Tér törvényét keresték Pithagorastól Newtonig, Newtontól Rutherfordig?

*

Mert amit Bergson és Einstein beszél az Idő fogalmáról - az mind nagyon szép és zseniális, - mégis, puszta költészet marad, addig, míg olyan világos és megvilágító tételek nem származnak belőle, mint azok, melyeknek alapján új kísérletek és új felfedezések és találmányok váltak lehetségessé.

Két test egyidőben nem lehet egy helyen. Ez tétel volt, erre lehetett építeni. De csak a térre vonatkozott. Az időről még annyit se mertek kimondani eddig, hogy például ugyanazon a helyen, egyszerre csak egy esemény lehetséges.

*

Az ismerettan tudósa makacsul ezt hangoztatja: az időt nem lehet közvetlenül tapasztalni, mintahogy teret és anyagot tapasztalunk közvetlenül érzékeinkkel. Ezért nem lehet róla valóságos fogalmunk.

Puszta kifogás. Teret és anyagot se tapasztalunk közvetlenül. Vagy csak nagyon kevéssé. Érzékeink nagyon gyenge műszerek. A mikroszkóp egy világát a valóságnak tárta fel, amit nélküle soha nem vettek volna tudomásul érzékeink. Csakhogy a mikroszkóp azzal vált lehetségessé, hogy hittünk az anyag valóságában, mivel az anyagról pontos és világos fogalmazásunk volt, amit még a görögöktől örököltünk. Nélkülök nincs mikroszkóp és nincs elektron-bombázás. (Miért nem Ázsiában találták fel a mikroszkópot, miért Európában? Mert Buddha és Confucius és Lao-Tse rosszul és homályosan írták körül az anyag fogalmát, a görögök ellenben jól és világosan.)

Olyan meghatározását várjuk az Idő fogalmának, amiből egyszerű tételek jönnek, mint a fizikai tér tételei. Akkor kiderülhet, vajjon nem tapasztalhatjuk az időt, ha közvetve is, valóságosan? S ha valóságosan tapasztalhatjuk - miért ne kísérletezhetnénk vele?

Időmikroszkópunk már majdnem van - a gyorsított mozgóképet egész bátran nevezhetjük így.

Hátra volna még az Időgép. H. G. Wells hóbortos álma, amivel előre és hátra utazhatunk az időben.

*

Mert maga az idő nem áll, valamiféle mozgása van, csak nem lehet tudni, milyen. Azt, hogy ez a mozgás egyenletes sebességű, a természetes ütemek, csillagok és napok visszatérő ábrái hitették el velünk, - a lélektan finomabb ismerete már kételyeket kelt: hiszen a mozgás üteme felfogóképességünk függvénye és nem megfordítva. Mi órával mérjük az időt, az óra viszont a mi önkényes időfogalmainkkal méri önmagát: hogy két perc valóban, abszolút értelemben is egyenlő hosszú idő, azt soha nem fogjuk megtudni.

Érdekesebb ennél, hogy az idő mozgásának irányát kivétel nélkül mindenki adottnak és változtathatatlannak képzeli: multból a jelenen át a jövő felé.

A költők ugyan beszélnek ilyesmit, hogy kizökkent az idő, hogy visszafordult, hogy megállt, mint Jozsué előtt a Nap - de ki veszi komolyan a költőket? Bergson szerint az idő megfordíthatatlan. A természetfilozófus egyszerűen képekre hivatkozik, amik egymásután peregnek le szemeink előtt s ez egymásutánban határozott rendszer van: a rügyből mindig virág lesz, a virágból mindig gyümölcs. Ezt elnevezi fejlődésnek s ezzel bizonyítottnak veszi, hogy az idő mindig előre felé megy, mint a mozgókép kockái. Megfordított mozgóképen ugyan láttunk már olyat, hogy a gyümölcsből virág lesz, a virágból rügy, de ezt legfeljebb viccnek nézik ugyanazok a bölcsek, akik pedig a valóságos életet is holmi egymásra következő képsorozat színházának fogják fel.

Holott az igazság az, hogy nemcsak a mozgóképen, de a valóságban is néha előre, néha pedig hátrafelé megy az idő. Nemcsak a mozgóképen, de a valóságban is virág lesz és rügy lesz és mag lesz megint a gyümölcsből.

A jelenből pedig olykor mult.

*

Mostanában sokszor érzem úgy, mintha H. G. Wells időgépén járnék. A híres «déjà vu» érzés, az a «mintha ugyanez már lett volna egyszer», sokszor önti el hangulatom, - vajjon érzéki csalódásról van szó minden esetben?

Ma reggel például.

Bombamerénylet Milánóban, olvasom. Pokolgép a lámpaoszlopban, tizennyolc halott, az anarchistákat még nem sikerült elfogni.

Megnézem a naptárt, évet és hónapot és órát - hiába, az egész olyan, mint egy álom.

Anarchisták, bombamerénylet, pokolgép, diktatúra, diplomácia, hadüzenet, - milyen furcsa az egész! A kilencvenes évek világa, stílusban, - mintha semmi sem történt volna azóta.

Ha nem olvasnám a másik oldalon, hogy a Bremen útban van Amerika felé s ezt rádión közlik, nem tudnám, hogy ébren vagyok.

Ezen a vonalon tehát mégis előrement az idő. De egyebütt?

Ugy látszik, mégis többféle iránya van az időnek. Az utópisták, mikor megírják a «jövő század regényét», erre nincsenek tekintettel. Náluk minden fejlődésben van, előrefelé szalad, - talán azért olyan művészietlenek, mesterkéltek ezek az utópiák.

A világ valódi művészei, minden korban, a tudomány kérlelhetetlen dogmáin túl, ha nem is merték bevallani, mindig érezték az időnek ezt a furcsa ingadozását - talán azért tartották a nagy művészt «halhatatlannak», «időtől függetlennek» a költők. A művészet stílusát a korszellemből szokták levezetni - hogy van az mégis, hogy a stílusok hullámzása fütyül a Századok számtani rendjére - hogy a trecento művészete, érzésvilága visszaálmodta magát valami primitív őskorba, - hogy a tizenötödik század nem ott folytatta, ahol a tizennegyedik abbahagyta, hanem váratlanul s minden magyarázható ok nélkül, egyszerűen azért, mert másképpen nem lehetett, egyszerre csak úgy kezdett látni és gondolkodni és érezni, mintha Hellász csak tegnap lett volna s azóta semmi se történt volna, se népvándorlás, se kereszténység, se eredendő bűn, se megváltás.

Azért, mert a kor szellemét a művész érzi és látja, nem a történelemtudós és nem az utópista. A korszellem pedig nem ismer századokat s nem ismeri az Idő és Fejlődés állítólagos törvényét multból, jelenen át, a jövőbe. Hiába konstruálja meg a lelkes futurista és aktivista, hogy Holnap szükségképpen ezt és ezt fogjuk látni és érezni és akarni, - egyszerre csak közbejön valami, az ember nem tudja, mi az és minden logika és fejlődés és számítás ellenére a holnapból valami furcsa, felemás tegnap lesz, a gondosan előre elkészített és légmentesen konzervált futurista és aktivista képek és szobrok és utópiák és társadalmi elméletek és politikai koncepciók és haditervek és új vallások egyszerre csak komikus torzókká válnak és az emberek megint a Gartenlaubet olvassák és a Fliegende Blätter-t és a festők és írók ott folytatják, ahol Daumier és Dickens abbahagyták és az anarchisták megint dinamitos pokolgépet csinálnak és minden úgy van, mintha ma nem lett volna és az isten se érti az egészet.

Mert ma például nincs ma, de holnap sincs, ellenben olyan az egész, mintha tegnapelőtt volna.

Azért tegnapelőtt és nem tegnap, mert, emlékszem, tegnap még divatban volt például olyan történelmi színműveket írni, amikben Julius Caesar, Krisztus és Napoleon úgy voltak beállítva, mintha mai emberek volnának. Most másféle színdarabok aktuálisok. Olyanok, melyekben én és te és ő egykorú, történelmi jelmezekben játszanánk el egykorú történelmi ízű tragédiánkat és komédiánkat.

Kérődzik a világ.

Ami eszembe jut

4. vasárnap.

Ami eszembejut...

Az ám, milyen szép is volna.

Egyszer úgy gondolkodni, beszélni, írni, hogy nem határoznám el előre, miről, - nem mérlegelni, érdemes-e, kell-e, helyes-e, jó-e annak a szempontjából akihez, akikhez beszélek, írok, mégha magam vagyok is az illető (gondolkodás) - vigyázva, hogy annyit csak és úgy, hogy megértse, túl ne értse, félre ne értse. Nem gondolni rá előre, hogy illesszem be a születő gondolatot, elmém és lelkem születő gyermekét a többi, már megszületett közé, mint rendesen. Ezer gondolat, ezer gyerek, sok a magamé, másokat «magamévá tettem», adoptáltam. Mindig, mikor újabb akar születni (megérzi ezt is a gyakorlott lélek), aggódva nézek körül a többi közt - kakukfiók ne legyen véletlenül, amely kitúrja fészkéből a többit.

Ami eszembejut...

Milyen egyszerűnek és természetesnek látszik, elgondolni és kimondani. Mégis, száz évben egyszer, ha megesik, hogy akad, aki megteszi. Akkor se jószántából - a korszellem kényszeríti rá. Száz év alatt összezagyválódik a szépen megindult gondolatlánc.

«... mert addig csűritek, hegyezitek,
Hasogatjátok, élesítitek,
Míg őrültség, vagy béklyó lesz belőle...»

Valamelyik érzékeny és fínom agyvelő nem bírja tovább, megszólal benne a lelkiismeret s látván, hogy zsákuccába szalad az Eszme, elrugaszkodott a valóságtól, inkább vállalja a felelősséget, egyénileg, az addig megtett út költségeiért - visszaáll a starthoz, ahonnan az egész kiindult.

Igy születik meg például Cartesius «Discours sur la méthode»-ja: az a vakmerő és forradalmi pillanat, mikor valaki megállítja a teljes gőzerővel zakatoló üzemét a gondolat-gyárnak, mely eszméket, jelszavakat szállít a cselekvők használatára. Megállítja s így határoz: amit egy pillanattal előbbig gondoltam és hittem, teljes életemben, legyen most mind érvénytelen - elszakítom a láncszemet, a köldökzsinórt, amivel egyik gondolatom, érzésem, eszmélésem a másikba kapcsolódott eddig: lássuk mi történik akkor? Egyik gondolat szülte a másikat mint ahogy egyik sejtből bomlik ki a másik - lássuk, tud-e szülni gondolatot vagy akárcsak, egy érzést, egy eszmélést, akármit a puszta «lélek», aminek eredendő létezésében, eddig legalább, hittem? Mert ha nem, akkor nincs is lélek, akkor, amit annak neveztem eddig, idegingerekből összerakott bonyolult rendszere volt csak különféle testi eredetű kölcsönhatásoknak.