Copyright © Zakály Viktória

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2022

Minden jog fenntartva! A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Korrektor: Váczy Ludmilla, Kótay Katalin

ISBN 978-963-432-179-8

Elektronikus verzió v1.0

cicerokonyvstudio.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

www.dibook.hu

„A legjobb barátomnak, aki hol horgony,
hol szél a hajóm vitorlájában,
hol pedig maga a tenger:

a férjemnek.”

1

– Fakókertbe? Ez biztos? – kérdezte a sofőr hátrafordulva. Alaposan végigmért. – Senki sem megy oda. Van már annak tíz éve is, hogy utoljára odafuvaroztam valakit.

– Biztos – mondtam rezignáltan. Nem volt kedvem magyarázkodni. Néhány órával ezelőtt még menyasszonyi ruhát próbáltam Budapesten, utána váratlanul előbb Fakókertbe, majd a székesfehérvári Szent György Kórházba kellett sietnem. Fehér ruha és fekete nap. Micsoda kontraszt.

– Hát, ha kriptákat akar látni. Nekem mindegy – rántotta meg a vállát, és elindította a motort. A bólogatós kutya a műszerfalon helyeslően intett nekem. Pont így éreztem magam én is, csak automatikusan bólintottam minden szavára, a gondolataim nem itt jártak.

Kinéztem az ablakon, és vártam, hogy a város vakító fényei elhalványuljanak, ahogy kiérünk a város szélére vezető Zsolnai útra, tompuljanak a hangok is velük együtt, majd amikor már csak a csillagok mutatják az utunkat, a nagy kanyar után feltűnjön egy aprócska kosárnyi fény, ami már az otthonomat jelöli. Az egykori otthonomat. Még csak alkonyult, de úgy ragyogott, mint egy kis ékszerdoboz, ahogy a Gesztenyés utca fáinak lombjai közül kitüremkedtek a házak eltéveszthetetlen egyenformái és -színei. A fáradt, kopott házfalak mellett helyet követelt magának a csend, és valami megmagyarázhatatlanul édes-anyás illat. Talán az egész helyből áradt, nem csak a gesztenyefák tömött virágaiból, amelyeket szép levélkezeik nyújtottak felém. Életem legszebb nyarait juttatta eszembe, és mindent, amim csak van. Felemeltem a fejemet, ahogy a lehúzott ablakon át betörő szél meglobogtatta a hajamat. Életre keltett az itteni levegő, mint mindig. Még hogy fakó. A legélettelibb szín, ami csak létezhet. A szívem hevesebben vert, és örülnöm kellett volna ennek az érzésnek, mégis keserédes volt minden egyes dobbanás.

Itthon vagyok.

Nehezen tudtam kinyitni a taxi ajtaját, olyan szél volt, hogy azonnal visszaültetett az ülésre, mintha nem akarta volna, hogy kiszálljak. Igazából én sem akartam kiszállni, legalábbis éreztem a lábamban azt a remegést, amit akkor szoktam, amikor valami nehezen megy. A szél alábbhagyott, mintha az emlékeket, amelyeket próbáltam elfelejteni vagy kizárni, most mind ide fújta volna a lábam elé, hogy megbotoljak bennük, amint újra kilépek a Gesztenyés utcába. Az ajtó engedett, de én olyan görcsösen kapaszkodtam a kilincsbe, hogy ott maradtak a körmeim nyomai a műanyagban. Pár órával ezelőtt is itt jártam, de talán akkor csak a testem volt jelen a valóságban, mert amikor láttam, mi történt a nagymamámmal, újraéltem egy sok-sok évvel ezelőtti rossz emléket, ugyanebben a házban valaki mással.

– Csak nem kísértetházakat keres? – próbálkozott újra a taxis, mikor eltette a fuvardíjat. – Maga ilyen szelleműző?

– Nem, én magam vagyok a szellem. – És szívem minden fájdalmával pillantottam a taxisra, aki ijedten nézett vissza rám. Nem értette, nem érthette. Nem akartam, hogy a sofőr sértegesse a helyet, és vele együtt az itt lakókat. Csak az értheti, milyen csodálatos ez a hely, aki itt él. Vagy élt, mint én.

– Akkor csak kísértsen, nem zavarom – böffentette oda, de a választ már nem várta meg, valószínűleg nem is érdekelte, hanem indította a motort és elhajtott, alig tudtam becsukni magam mögött az ajtót. Sokáig néztem az autó reflektorának távolodó fényét, amíg teljesen el nem tűnt. Egyetlen más autó sem világította meg az estefelé már kihalt utcákat. Ezek az utolsó házak voltak, az utolsó utcában, ez után már csak szántó és erdő húzódott a város határát jelző tábla előtt. Egyedül maradtam.

Hát, itt vagyok újra, sóhajtottam nagyot. Mindent, amit láttam, úgy ismertem, mint a tenyeremet, és nem változott semmi sem. Pontosan tudtam, melyik ablak mögött ki lakik, és azt is, mikor kapcsolja fel a villanyt, talán még a kapcsoló hangja is a fülemben kattant.

Régen nem jártam erre, különösen nem ilyen ráérősen, nem sietve, hiszen mindig csak egy rövid időre ugrottam be, és azt is egyre ritkábban tettem. Olyankor mindig itt volt a mama velem, de most egyedül voltam, közelített az este, amikor a múlt árnyai megbújtak a sötétben az eresz alatt. A régi érzések befurakodtak a bőröm alá, szétterjedtek és behálóztak. Bárcsak elég levegő lenne ahhoz a tüdőmben, hogy a szívemből minden érzést kiszorítson! Nagyot sóhajtottam, és elindultam a házunk és az autóm felé, amelyből néhány órával ezelőtt szálltam ki, magam sem tudom, hogyan. Minden olyan ködös volt, mintha csak álmodtam volna a mentőautót és az egész rémületet.

Habcsók, hirdette mellettem a kopott tábla. A helyiek sokszor mondták Gesztenyés habcsóknak vagy Gesztenyésnek, mert ez annyira passzolt hozzá, mintha direkt így kértük volna, pedig a környező fákról nevezték el. A Habcsók alatt kisebb betűkkel: Graff cukrászda – állt a táblán. Megsimítottam. Még pontosan emlékeztem arra, ahogy a papa minden évben nyáron újrafestette arany festékkel a betűket. A nagyapám neve, az anyámé, az enyém is. A városrész, sőt, talán Székesfehérvár legrégebbi cukrászdája ez. Bár a táblán a Graff állt, most mégis olyan idegennek és távolinak tűnt. A papa már nem élt, ahogy Fakókert is haldoklott. Mintha azok az emlékek, amelyek ide kötöttek, meg sem történtek volna, vagy lekoptak volna rólam, mint a tábláról az aranyfesték. A nap kiszívta, a szél elfújta.

Kinyitottam a nyikorgó léckaput, pontosan ugyanolyan volt, mint minden ház előtt az utcában, de talán a mienkét kellett a legtöbbször olajozni: régen a cukrászat vendégei egymásnak adták át a kilincset. A ritkás, kiégett pázsiton kifakult kerti törpék mosolyogtak az egykori boldogabb időkön. Mindig ilyen aprók voltak? Itt régen négy kerti asztal és székek álltak a kellemes időben, télire a garázs szolgált lakhelyükül. De a cukrászdába már régóta nem járt annyi vendég, hogy érdemes lett volna kitenni a székeket. És talán a mama nem is tudta volna kihozni egyedül.

A bűntudat máris belemart a szívembe. Én most sajnálom magam, mert egyedül állok itt, de őt egyszer sem sajnáltam, hogy itt hagytam annyi éven át. Elkaptam a szemem a házról, mintha ezzel a gondolataimat is el tudnám vinni onnan, pedig úgy zizegtek a ház és a benne élők körül, mint az odaragadt légy a légypapíron egy késő júliusi nyári estén.

– Zizi! De jó, hogy látlak. Gondoltam, hogy előkerülsz, mindjárt kezdődik a römi – hallottam meg a jól ismert hangot a kerítés mögül. Kertész bácsi volt az, a közvetlen szomszédunk. Kedvesen mosolygott és integetett nekem a búcsúzó nap fényében. Hát persze, ilyenkor szokott öntözni nyáron. – Hallottam, hogy mi történt Emikével, bár pont nem voltam akkor itthon. Nagyon sajnálom! – húzta el a száját, és elzárta addig a vizet.

– Köszönöm. Már jobban van. Túl van az életveszélyen – nyögtem ki azt, amit még felfogni sem tudtam. Alig ismertem rá a hangomra. Megköszörültem a torkom, de újabb szó nem akart kijönni rajta.

Biccentett, miközben a gereblyéjére támaszkodott, és egy pillanat alatt újra kamasznak láttam magam, aki egy kis zsebpénzért ezernyi délutánon segített a szomszédoknak füvet nyírni, gallyazni vagy éppen sövényt igazítani, nem pedig huszonkilenc éves, önálló nőnek, aki valóban vagyok. Kertész bácsinak persze nem kellett segítenem sosem, ő egész nap kinn volt, és olyan mértani szabályossággal állította be a sziklakertjén a kövirózsákat és a klemátiszait, hogy ahhoz körzőt és vonalzót lehetett volna igazítani. Ez már csak azért sem bátor feltételezés, mert gyakran lógott ki a zsebéből egy vízmérték, a virágok nem is mertek összevissza nőni, csakis egyenesen. Ez most sem változott, a kertje maga volt a mértani csoda, talán csak ő lett egy kicsit komótosabb, lassabb az évek folyamán, a derű és az izgága tekintet ugyanaz maradt, talán csak megszaporodtak körülötte a napégette ráncok.

– Még jó, hogy nem lett nagy baj. Itt van egyedül ebben a nagy házban. Szerencsére éppen voltak nála, különben ki tudja, mikor találnak rá. Mondjuk, manapság senki sincsen biztonságban, a lányom nekem is vett egy ilyen kütyüt, valami segélyhívót, de mindig besípolt, ha túl közel mentem a mikrosütőhöz, úgyhogy elástam a kertben, ki tudja, miféle rádiófrekvenciával dolgozhatott, ha egyszer még a kutyám is meggajdult tőle és vonyítva elfutott, mondjuk, éppen abban a pillanatban léptem rá a farkára. De hát azt meg miért nem húzza maga alá az a szegény eb, ha a négy lábát azért valahogyan csak sikerült elvinni az útból? Én, mondjuk, nem is értem, a farokcsóváláshoz mennyi energia kell – mondta.

Igen, a mama nem volt egyedül, de erről nem akartam beszélni, még csak gondolni se rá, miközben a mondanivalója kusza tekervényeit próbáltam követni.

Kertész bácsit halkan még nem hallottam beszélni. Se lassan, mintha minden egyes perce be lett volna osztva, ezért másodpercek alatt le akarta tudni a beszélgetést, hogy aztán még több időt töltsön semmittevéssel. Nyugdíjas volt, tehát mindig elfoglalt. A baseballsapka belehúzva szorosan a szemébe, hogy még a nap se téríthesse el a céljától, és ha nem a földet vizslatta, akkor egész biztosan a kerítésen könyökölt, és egyetlen pillantásával elűzte a madárijesztő helyett a környék szárnyasait. Az arca mindig rezzenéstelen volt. Mondjuk, ilyen hadaráshoz és hangerőhöz felesleges is volt a mimika, és talán ereje sem maradt.

– Még jó, hogy ilyen gyorsan ideértél, és be tudtál vele menni a kórházba. Mondjuk, ott nem sok jóra számíthat. Gyomorkeserűt kellett volna adni neki, nem sarlatánokhoz vinni. Egyszer voltam orvosnál, Zitám, egyszer, a hatvanas évek végén a katonaság miatt, azóta sem, de bizonyisten, nem is megyek, mert ezek csak tönkreteszik az embert – hadarta egy szuszra, és reptében elkapott egy legyet. A lemenő nap fényében már alig lehetett látni, de Kertész bácsinak még így is sikerült. Azta!

– Azok nem sarlatánok, hanem orvosok, Kertész bácsi – nevettem fel. – Évekig képzik magukat, hogy embereket gyógyítsanak. Tudja ezt maga is.

– Fikció, Zizike, fikció. Mindent elhiszel, amit olvasol? Azt hittem, olyan tudósféle lettél, és egy kicsit több ész szorult a fejedbe – fejezte be a beszélgetésünket, és voltaképpen igaza volt, de ezt nem mondtam neki, csak egy bólintással nyugtáztam. Kertész bácsi teóriáiba jobb nem belemenni. Mert úgy meg tudja magyarázni a legnagyobb képtelenségeket, hogy a másfél-két órás előadása végére a holdra szállás tényleg fikció volt, míg Roswell igenis valós. Kertész bácsi, aki egyébként Szabó bácsi volt, de a beceneve úgy ráragadt, mint mézes csuporra a tető, híres összeesküvés-generátor volt.

– Hallom, nemsokára esküvő lesz. Én csak egyszer nősültem meg, Zizikém, akkor sem teljesen önszántamból, válni viszont már kétszer váltam, ne kérdezd, hogyan történt, de így volt, ha én mondom – dörmögte oda még nekem hadarva két nyisszantás között. Észre sem vettem, mikor tette le a tömlőt és vette elő a metszőollót, vagy mindig is ott volt a keze ügyében?

– Maga mindent tud, Kertész bácsi? – ütöttem el egy kérdéssel a válasz lehetőségét.

– Mindent nem, csak ami fontos – mondta, és odanyújtott nekem egy szál rózsát. Mosolyogva elfogadtam. Ennél szebb dolgot nemigen tudott volna adni ezen a nehéz napon. Beleszippantottam. Otthon- és gyermekkorillata volt.

– Mikor tett ki zászlót a ház mellé, Kertész bácsi? – pillantottam fel a virág bűvköréből még mindig szentimentális hangulatban, és ráböktem a lobogóra. – Meg sem ismerem, ez melyik országé – hunyorogtam felé.

– Ez nem zászló. A szomszéd szárítójáról Mimó melltartóját felfújta a szél a régi villanypóznára.

Hát, ennyit a romantikus hangulatomról. Megpróbáltam bent tartani kibuggyanni készülő nevetésemet, mert valóban: apró virágminta egy ország zászlajában sem fellelhető, ellentétben a szomszédban lakó Mimó néni óriási melltartójával.

– Szólnom kellett volna már neki, hogy leszedem onnan, de elég jól megy a virágokhoz, úgyhogy megvárom, amíg keresi. Meg a futár is könnyebben azonosítja a házat, ha rendelek valamit a Starkltól – rántotta meg a vállát Kertész bácsi, miközben a „zászlót” nézte, és ezért nem látta, hogyan mímelek csuklást, hogy kendőzzem a nevetésem. – Emikének majd szedek egy csokorra valót, ha hazajöhet – fordult vissza hozzám és a rózsáihoz.

Némán bólintottam, és magamhoz öleltem a rózsámat. Elköszöntem Kertész bácsitól, aki továbbra is háborús bűnösöknek hívta a bogarakat, majd lepöccintette őket a kardvirágokról. Egyszer finoman megjegyeztem, hogy ha lepermetezné őket, nem kellene egyesével lepöckölnie a bogarakat a virágairól, mire úgy nézett rám, mintha azt mondtam volna, hogy a „kormány” nem figyel minket, mert ez volt a másik mániája a virágok mellett. Bár nem tudom, mit értett a „kormány” alatt, mert amióta élek, azóta ezt mondja, pedig azóta volt néhány kormányváltás, és amúgy egy rendszerváltás is nem sokkal korábban. Tehát Kertész bácsi két dologban hitt: abban, hogy figyelnek minket, és hogy minden legyen bio.

– Permetezni? PERMETEZNI? – kérdezte akkor a normál társalgási beszédet meghaladó hangerővel. – Ha meg akarnám őket mérgezni, akkor csapvízzel is öntözhetném őket esővíz helyett!

Továbbmentem a ház felé, és a gondolataim újra azok körül jártak, akiket egykor itt hagytam. A régi nevek, a régi illatok, az öregek ügyes-bajos dolgai és az emlékek újra úgy megtöltötték a tudatomat, mintha egy percre sem hagytam volna magam mögött ezt a helyet. Ritkán telefonáltam, és még ritkábban jöttem. De tudniuk kellett, hogy nem miattuk. Hogy nem rájuk haragudtam, hanem magamra és arra, hogy egy nyár alatt mindent elrontottam magam körül. Talán már soha nem kérhetek bocsánatot, mielőtt a mama… De erre gondolni sem akartam.

Bátortalanul nyitottam ki az ajtót, amely mögött nemcsak egy cukrászda volt, hanem az életem, a családom élete. A csengő az ajtó felett ugyanúgy csilingelt, mint néhány órával ezelőtt, amikor ideértem. De most, hogy nem volt már itt a mama, se a mentősök, hirtelen nem tudtam, mihez nyúljak és hova menjek. Bezártam az ajtót, majd az ablakhoz lépve kiszellőztettem a gyógyszerszagot, amit behoztak magukkal. Ennek igazán nincsen helye egy cukrászdában. Aztán bementem a kis konyhába, amely közvetlenül a sütöde mellett helyezkedett el, és amelyet a család a privát főzésekre használt. A rózsát egy vékony vázába tettem, majd összeszedtem a szemetet: még itt voltak a tűk és csomagolások, amiket használt az ügyeletes, aki kihívta a mentőket. Mindent a szemetesbe dobtam, és hirtelen lerogytam a székre, a fejemet pedig az asztalra hajtottam. Sírnom kellett volna, de csak pangó ürességet éreztem magamban. Csupán a kakukkos óra törte meg a csendet: pam-pam-pam.

Itt vagyok, de nem is tudom, miért jöttem vissza. Ja, persze, az autóm és a römi miatt. Mégsem tudtam felállni és elmenni innen. Szellemjárta volt a ház és a szívem is. Miért van bennem ez a kettőség? Menni akarok és maradni egyszerre. Ez az otthonom, de haza akarok menni.

Ha már szellemet említett ma valaki, eszembe jutott egy igazi szellem. Belenyúltam a zsebembe, és elővettem a telefonomat, majd újra meghallgattam az üzenetet, amelyet ma délelőtt kaptam: A mamádhoz kihívtam az orvosi ügyeletet. Nagyon rosszul van. Siess hozzá. Ja, Bese voltam.

Négy mondat, amit azóta számtalanszor visszahallgattam. Ő volt az. Ezt persze akkor is tudtam volna, ha nem mutatkozik be. Nincs az övénél megnyugtatóbb hang a világon, bemondhatná a vonatok késését is, senki sem bosszankodna ilyen orgánum hallatán, de amikor régen ezt mondtam neki, csak legyintett, és játékból a fejemre húzta a kapucnimat.

De amikor kimondta a nevét, amit már sok-sok éve nem hallhattam, csak a gondolataimban, még adott egy döfést az üzenet végére. Annyi kérdésem lett volna hozzá, de nem hívhattam fel, nem is üzentem neki vissza, hiszen már évek óta nem beszéltünk, ez egy kimondatlan egyezség volt köztünk, így egyszerűen csak autóba ültem és idejöttem, majd a mentővel bementem a kórházba. A mamát az intenzívre fektették, a szívkamrában történt egy szűkület, azért lett rosszul, fulladozni kezdett. Ennyit tudtam meg az orvostól, azt már nem, hogy mi okozhatta, és megelőzhettük volna-e. Ahogy azt sem, mikor engedik ki.

A mama nélkül üres volt a ház. Utoljára karácsonykor voltam itt, majdnem fél éve, hiába beszéltünk telefonon minden héten egyszer-kétszer. Jöhettem volna gyakrabban is. Fogok is. Talán nem késő még. Nem lehet késő. Csend van. Pam-pam-pam. Ez talán nem is az óra, hanem a szívem.

Fakókert szürke fényei hosszúra nyúltak a régi házak között, este lett, ilyenkor már a kutyák sem ugattak, tisztelték a csendet. Megígértem a mamának a kórházban, hogy visszajövök még ma délután. Egyrészt itt maradt az autóm, azt el kell majd vinnem, másrészt mama szentként tisztelte a vasárnap esti römipartikat. Ilyenkor összegyűltek a barátai a környező utcákból, mind szigorúan régi fakókertiek, és némi tea meg sütemény kíséretében römiztek a cukrászdában. Már tizenegy éve tartott ez a jó szokásuk, egyértelmű volt, hogy itt gyűlnek össze most is. Igaz, ma nem a játék miatt jönnek, hanem megtudni a híreket a mamáról.

Izgatott voltam, mert nem láttam őket már évek óta, és emiatt rettenetes bűntudatot éreztem, hiszen itt nőttem fel közöttük. Vajon érzékeltetni fogják, hogy hibáztam? Nem, azt biztosan nem. Mert bár sokszor úgy viselkedtek velem, mint egy kislánnyal, és próbálták irányítani az életemet, hogy hova menjek gyakorlatra, hova adjam be a jelentkezésemet az egyetem után, nem nehezteltek, ha nem fogadtam meg a tanácsaikat. De Bese más volt. Ha ő szóba került, akkor gondolkodás nélkül kimentem a szobából.

A römiparti. Először akkor került rá sor, amikor a papám temetése után a barátai nem tudtak mit kezdeni magukkal. Csak tengtek-lengtek a cukrászdában, mama üres tekintettel bámulta a konyhakövet. Zsemle bácsi egyszer csak leült az asztalhoz, és azt mondta, a Graff Kálmán, ha itt lenne, egészen biztosan ultizna, ahogy sokszor ultiztak ezen az asztalon korábban. Trina néni benyúlt a fiókba, és römikártyát vett elő. Ezzel eldőlt a kérdés. Mama egy fél óra múlva már forralta a teavizet, és a némán römiző társaság mellé telepedett. Nem kellett unalmas frázisokat és közhelyeket pufogtatni, hogy szép élete volt, meg nem szenvedett sokat, se azt, hogy Isten nyugosztalja, inkább csendben játszottak, és közben emlékeztek rá egy-egy jó történettel. Én félszegen és bűntudattól terhesen, a könnyeimet nyelve ültem a lépcsőfordulóban. Nem akartam látni őket, de a szobám magányát is nehezen viseltem. A kártyaparti zaja kellemes átmenet volt a kettő között. Nem tudom, hogy honnan látott ránk abban a pillanatban a papa, de az biztos, hogy mosolygott.

Hát, ezért vagyok itt, mert a társaság most is jön, én pedig fogadom őket, mert a mama megkért. És mert régen láttam őket.

Kakukkolt a mama régi órája. Ilyenkor szokták bezárni a cukrászdát régen, ez volt a jelzés. Nem is tudtam, hogy mostanában vasárnaponként nyitva tartott-e, de ma biztosan nem nyitott ki.

Mint mindig, most is a Doktor úr jött meg először, pontosan öt perccel hét előtt lépett be a cukrászdába. A Doktor urat mindenki ismeri a környéken, de a városban is. Az igazi neve Vendel, egyszer láttam a postaládájára kiírva, elmosódva, de ezt senki sem használja, mindenki Doktor úrnak hívja. Meg merem kockáztatni, hogy még a szülei is így hívták gyerekkorában.

Néhány éve nem láttam, de semmit sem változott, csak a kalapja színe kopott meg, a mosolya egy kicsit sem. Ugyanolyan szálfaegyenes tartással és csak egy úriemberre jellemző udvariassággal bókolt nekem, mint ahogy már kamaszlány koromban is. Talán csak a fejbiccentésnél vettem észre, hogy kevesebb haj hullik már a szemébe, ahogy előredől, de a mosolyából úgy láttam, hogy az sokkal szélesebb és boldogabb lett, amióta meglátott.

– Szép estét, Zita! Mennyit változtál! Mintha Emikét látnám lánykorában! – Majd kicsit komorabb lett a tekintete. – Hogy vagy? Hallottam, hogy mi történt. Beszéltem a kezelőorvossal a kórházban, utána mindenkit felhívtam és megnyugtattam – közölte velem szokás szerint nagyon nyugodtan és összeszedetten. Ezen persze egy kicsit fennakadtam, mert hívhatott volna engem is, ugyanis én nem tudtam beszélni ott orvossal.

A Doktor úr magas, szikár férfi, rövid, ősz hajjal. Öltönykabátot viselt most is, pedig kinn még mindig huszonöt fok volt. De az egész jelenléte éppen ettől az állandóságtól lett megnyugtató, ahogy a hangja is. Ha egyszer halálos beteg lennék, szeretném a Doktor úrtól hallani, mert valószínűleg mosolyogva hallgatnám végig.

A székeket a helyükre tette, Mimó néniét közel a kályhához, Trina nénié mögé pedig még egyet az unokájának. Mint mindig, most is a Doktor úr tartotta számon, ki jön, ki késik, ő hozott kártyát is, és a szabályok betartásáért is ő felelt. Valamikor a telep orvosaként dolgozott, most már csak itt vigyáz a rendre. A felesége, sajnos, meghalt, gyerekük pedig nem született.

Mielőtt még rákérdezhettem volna, a mama orvosa mit mondott, újra kopogtattak, és nyílt az ajtó. A Doktor úr kicsit megkönnyebbülten sóhajtott fel, mintha feszélyezve érezte volna magát, és ettől olyan érzésem támadt, mint aki elől titkolnak valamit.

– Zita! – puszilgatott meg Trina néni, akinek csak a hajszíne változott, a kedélye és a cseppet sem hétköznapi ruhatára egyáltalán nem. De ki ez a nyúlánk kamasz mögötte? Mikor utoljára láttam Kendét, még triciklizett, most pedig olyan magas, mint a nagymamája, ha pedig nem bámulná folyamatosan a telefon képernyőjét, még az is lehet, hogy kihúzva magát egy kicsivel magasabb lenne. – Minden rendben lesz a mamával, Zizi, a webbetegen utánanéztem, teljesen jók a kilátásai, ötből három csillagot kapott. Jól megnőttél, te lány! – mondta nekem köszönés helyett Trina néni, és jól megszorongatott, miközben szőke haját a füle mögé tűrte, hogy jól látható legyen a headsetje, majd befelé furakodott a cukrászdába. – Örülünk, hogy újra itt vagy!

Trina néni nagyon pörfekt, ahogy ő mondja, mindenben, amit a fiatalok szeretnek és tudnak, hiszen hét unokája van, igaz, ebből hat külföldön él, csak Kendének jutott az az öröm, hogy a nagyanyja közvetlen közelében lehet, és ha az apja nem szeretné kihasználni a láthatásos hétvégét, akkor az anyja a mamának passzolja. Szóval Trina néni vájberezik, meg csetel, szkájpol a külföldön levő unokákkal, de ha kell, a Twitteren nézi, mi történik a gyerekeivel. Ezt persze onnan tudom, hogy az összes platformon bejelölt, bekövetett, belájkolt engem, amit én udvariasságból szintén megtettem, így ha akarnék, se tudnék lemaradni egyetlenegy fakókerti eseményről se. Abszolút frissíti az összes oldalát, ugyanúgy jelen van az Instán a frissen öntözött muskátlis képeivel (keresd a #mutatomamuskátlimat hashtaget), mint a fészbukon a receptjeivel. Keni telefonjára is ő töltötte le a zombiölő applikációt, amivel pontosan addig lesz el az ifjonc, amíg a kártyaparti tart. Trina néni hosszú, vállig érő szőke haja nem kifejezetten nagymamás, és olyan kedves a hangja, mintha egy Halász Judit veszett volna el benne. De ez ne tévesszen meg senkit, leopárdmintás tunikájában, rózsaszín bolyhos szandijában és fekete cicanadrágjában a legdörzsöltebb nőszemély, akit ismerek. Ha valahol a világ kibillenne a helyéből, egy percig sem aggódnék, Trina néni visszataszigálná a megszokott helyére.

Akkor is tudtam volna, hogy vasárnap van, ha reggel nem nézek a naptárra: piros csokornyakkendőben és a templomi szerelésében nyitott be az ajtónkon Zsemle bácsi. No nem ez a neve, hanem Vékony Ernő, de őszintén szólva nem az, ami először eszünkbe jutott volna róla. Bár nem volt kövér, az arca két frissen sült zsemlére emlékeztetett, mintha egyenesen a mama kemencéjéből ugrott volna elő. Ősz haja finoman oldalra volt fésülve a feje tetején, és a kabátja zsebéből az évszaknak megfelelő virág virított ki, ezúttal a kék kökörcsin.

– Zizi! Már beszéltem a mátkámmal, holnap meglátogatom, viszek neki a kedvenc virágjából, és persze valami jófajta süteményt is, ha már sütni nem tud szegénykém. Többször is hívtam a kórházat az elmúlt néhány órában, de valami látogatási időre hivatkoztak meg közeli rokonságra, de hát mondtam, hogy a menyasszonyomról van szó!

Kezében az elengedhetetlen csokor virág a mamának, amelyet a pulton álló vázába helyezett, de tudtam, holnap egy ugyanilyen csokrot visz majd a kórházba is. Így már nemcsak azt tudtuk, hogy vasárnap van, hanem azt is, hogy július, hiszen kardvirágot szedett a kertjéből. Zsemle bácsi a legkitartóbb ember volt a világon. A papa halála óta, vagyis kerek tizenegy éve udvarolt a mamának. És még mindig nem adta fel. Ráadásul mindig hagyta nyerni a mamát kártyában. Hát mi volt ez, ha nem szerelem?

Ahogy ő is leült az asztalhoz, a derekát fogva fájdalmasan feljajdult, a többiek pedig együttérzően bólintottak. Elszállt az idő, ez egészen bizonyos, de mégis, mintha semmi sem változott volna, amióta elmentem.

Mimó néni és Móric bácsi is megérkeztek, ők alkották az egyetlen házaspárt a társaságban. Jöttüket már percekkel ezelőtt is hallani lehetett, mert Mimó néni pont és vessző nélkül mondja a magáét a férjének, amióta csak elindultak otthonról, sőt, helyesbítek, mióta Móric bácsi meglátta őt az aratóbálon ötvenkét évvel ezelőtt. Rejtély mindannyiunk számára, mi késztethette arra, hogy megkérje Mimó néni kezét, talán látott rá némi esélyt, hogy a nagy kérdés majd elveszi a szavát, de ez sajnos nem vált be. Mimó néninek mindig van mondanivalója az időjárásról, az aktuálpolitikai helyzetről, a nemes cincérek párválasztási szokásairól vagy éppen a porszemek elhelyezkedéséről a padlón, és szerintem Móric bácsi már a nászéjszakán titokban átszúrta a dobhártyáját a felesleges szenvedést mellőzendő. Rejtély, hogy a vörös hajú, nagyhangú, izgő-mozgó nő mit láthatott meg a kissé suta, lassú és nyugodt, bajszos férfiban. És fordítva is kérdéses a dolog.

– Már megint miattad késtünk. Hányszor mondjam, ne tollászkodj annyit, nem a megyei aratóbál ez hatvankilencben, de hát beszélhetek én neked, mintha a falnak mondanám, pedig még az is jobban meghallgatna, ugye, Móricom? Szervusz, Zizikém, hogy vagy, hogy vagy? Istenem, igazi nő lett ebből a lányból, ugye, Móricom? Mondd már, hogy az lett, ne csak állj ott tátott szájjal! De jó látni téged, angyalom, és persze mindenkit. Nahát, mi történt szegény Emivel, no de ne is csodálkozzunk, bármelyikünkkel megtörténhetett volna. Hiába voltam délelőtt misén, most délután is elmentem a templomba, és egy rózsafüzért imádkoztam érte. Aztán csak telefonálgattam, de mindenki foglalt volt, gondolom, mindenki más is hívogatta a kórházat meg egymást, úgyhogy alig vártam, hogy ideérjünk, és megtudjam, jobban van-e már szegényem. Már ennyi az idő? Mindenki itt van, ugye? Mit mondtam? De ha mindig mi érünk ide utoljára, akkor mi érünk ide utoljára, én nem is szeretek pontosan jönni, jó, ha egy kicsit várnak az emberre, na nem sokat, csak egy kicsit, hiszen téged is megvárattalak az aratóbálon, ugye, Móricom? Aztán mégis itt vagyunk mind, pedig mi vagyunk az utolsók…

– Sziszi néni még nem ért ide – jegyeztem meg gyorsan, két levegővétel közé benyomva a mondanivalómat. Nem volt egyszerű. Ráadásul megint az volt az érzésem, hogy ezzel a sok üres beszélgetéssel valamit éppen hogy elhallgatni akarnak előlem, de nem tudtam rájönni ilyen hangzavarban, hogy mit.

A többiek mind ijedten néztek körbe. Sziszi nénit rendszeresen elfelejtik, legalábbis amikor még itthon laktam, így volt. Ő az a típus, akit nehéz észrevenni, ha valahol ott van, és onnan sem hiányzik, ahol meg nincsen, szóval rendre el van felejtve szegény. Egyébként mindent ő felejt el, sajnos, egyre sűrűbben a mama beszámolói alapján. Ő a legidősebb lakó Fakókertben, és amióta a férje elhunyt, Sziszi néni sem igazán önmaga, a szenilitása egyre jobban elhatalmasodik rajta, de hallani sem akar idősotthonról, inkább próbálja magát fiatalon tartani, a mama elmondása szerint például zumbázni járt Trina nénivel, hát, nem tudom, mennyire váltotta be a hozzá fűzött reményeket.

Lassan nyílt az ajtó, és persze lassan jött ő maga is, előbb a botját láttuk meg, aztán ő is beért néhány perccel később.

– Hol jártál, Sziszi? – kérdezte Trina néni. – Csak rád vártunk.

Sziszi néni elég aprócska, de ahogy a botjára támaszkodott, még kisebbnek tűnt. Kende egyszer például összekeverte egy sámlival, és majdnem ráült. Emellett még vékony is, amit szerencsére ellensúlyoz a teste kétszeresére feltupírozott haja.

– Már itt is vagyok, Anitám – mondta a lánya nevét, akiről tudtuk, hogy már nem él, de nem figyelmeztettük rá, hadd higgye csak azt szegény, hogy még itt van vele. – Megboldogult lánykoromban még nem volt ilyen rohanó világ.

– Negyvenöt perc alatt tetted meg a tizenöt métert a két ház között, drágám – mondta Trina néni, és hellyel kínálta. – Még az ereszt pucoltuk Kenivel, amikor láttuk, hogy elindulsz, mégis előbb értünk ide. Na, osztom a lapokat.

– Milyen meleg van! – lazította meg a nyakkendőjét Zsemle bácsi. – Nem csoda, hogy Emikém rosszul lett.

– Apádról is azt hittem, langyi – kezdte Trina néni Kendének, aki fel sem emelte a fejét a hír hallatán. – Harmincéves koráig nem volt egy nője sem. Aztán egyik nap közölte, hogy megnősül, és másnap hazahozta anyádat, én mindenesetre szkeptikus voltam. A WC-ülőkét sem hajtottam le. Ki tudja, ma már semmi sem az, aminek látszik.

– Megboldogult lánykoromban még a lányok lányok voltak, a fiúk meg fiúk – kezdte Sziszi néni, de nem hallottam a mondat végét Mimó néni trilláitól.

– Szokatlanul meleg nyár van. Utoljára ilyen meleg hetvenkettőben volt, amikor az én Móricom először vitt az új autóján egy körre a városban. Ugye, Móricom?

– Mármint a megyebálon? – kérdezett vissza a Doktor úr, de bár ne tette volna. Elindította a lavinát.

– Anyád mindig nadrágban járt. Gyanús az a nő, aki nem hord szoknyát. Mi titkolnivalója van? – vágta rá Trina néni még mindig Kendének címezve, aki persze nem fogta az adást.

– Nem volt ám ilyen vékony dereka a megyebálon – vágta rá Mimó néni, és én egyszerűen nem bírtam felfogni, hogyan tudnak egymás beszédére vagy úgy egyáltalán a kártyázásra összpontosítani, vagy csak úgy random dobálják le a lapokat? Képtelenség volt bármire is figyelni ilyen hangzavarban.

– Bárcsak itt lenne Emike – sóhajtott fel hirtelen Zsemle bácsi, aki a konyha ajtajára nézett, mintha várná, hogy hirtelen nyílik, és a mama a kis virágos kötényében kilibben, teát és süteményt szolgálva fel a barátainak. Mindannyian követtük a tekintetét, de az ajtó nem nyílt ki. Egy kicsit csend lett, egy pillanatra megszűnt a beszélgetés, mindenki sóhajtott vagy idegesen igazgatta a lapjait, még Kende is felpillantott. Összeszorult a szívem. Nem bírnám ki, ha azon az ajtón már soha többet nem látnám a mamát hangosan nevetve, fürgén besétálni.

– Nélküle nem ugyanolyan itt se, pedig azt vártam, hogy érezni fogom a jelenlétét legalább itt – mondta Mimó néni, és a mellette ülő Trina nénire nézett könnyes szemmel.

– Megígértük Emikének, hogy itt leszünk? Megígértük. És azt is, hogy a römi csak a teljes nyugdíjrendszer eltörlése és vulkánkitörés esetén marad el. Most pedig egyikről sem tudok. Én nem szegem meg a szavam – mondta, és tüntetőleg visszaemelte a lapjait a szeme elé, a többiek is így tettek, a beszélgetés pedig folytatódott, ugyanolyan élénken és hangosan, de mégis teljesen más hangulatban.

És ekkor, a lehető legnagyobb hangzavarban, újra kopogtak. Talán jobban tettem volna, ha előbb egy gyors létszámellenőrzést tartok, hiszen már mindenki az asztalnál ült, akit vártam, és akkor nem lepődöm meg annyira. De én gondolkodás nélkül kinyitottam az ajtót, azonban arra, ami ott várt, egyáltalán nem számítottam.

A nyugalmam, amit nagy nehezen sikerült visszaszereznem a mai napi történések után, egy pillanat alatt eltűnt, és kétségbeesetten néztem a küszöbön állóra. Először csak egy dús, barna hajkoronát láttam, majd, ahogy felemelte a fejét, már pontosan tudtam, hogy a lelkiismeret-furdalásom áll előttem.

– Nocsak. A tékozló lány hazatért.

Bese ott állt az ajtófélfának támaszkodva, az egyik öklét finoman a tenyerének ütögetve. Félrebiccentett fejjel és olyan könnyedséggel ejtette ki ezeket a szavakat, mintha nem tizenegy éve lett volna, hogy utoljára beszéltünk, hanem tegnap. A lábát átvetette egymáson, és úgy nézett rám, hirtelen felkapva tekintetét a földről. Leforrázott a jelenléte és a látványa is, mert sokat változott, és mégis ő volt, ízig-vérig, az utolsó porcikájáig, de erőt vettem magamon, és igyekeztem nem mutatni, hogy minden porcikám megborzongott a látványára.

– Bejöhetek?

Nem tudtam megszólalni, csak elléptem az ajtó elől, mert hirtelen ez tűnt az egyetlen megoldásnak, hogy ne áruljam el magam a remegő hangommal. A szememmel folyamatosan az ártáblát pásztáztam, mintha nem tudnám fejből az összes sütemény árát, holott a mama már hat-hét éve nem emelt egy forintot sem. Bese ellenben alaposan, nagyon ráérősen végigmért, ahogy elhaladt előttem, olyan pimasz kifejezéssel az arcán, hogy nehéz volt nem észrevenni.

– Szia, Zizi.

Nagyot sóhajtottam. Zizi, na persze. Ezt is neki köszönhetem. Itt, Fakókertben mindenki így ismer, de az már nem én vagyok. Hanem Graff Zita biomérnök. Pff. Még hogy Zizi. A félszegségem eltűnt, és felbátorodtam.

– És miért jöttél ide, hozzám, Bese? Egyáltalán honnan tudtad, hogy itt vagyok? – csattantam fel, és már kezdtem kapiskálni, mi volt az a nagy sumákolás a többiek részéről.

– Ki mondta, hogy hozzád jöttem? – szólt nyeglén, és levágódott az egyetlen üres székre, majd felvette a kártyalapokat, amelyek már régóta ki volt rakva az asztalra gazdátlanul. Játszani akar ő is, vagy most direkt engem akar idegesíteni? – Amúgy meg Trina írta ki Twitterre.

– Bocsánat, Zizikém – vette fel a szemüvegét Trina néni, és valóban, már olvasta is az előzményeit a telefonjából. – Kész a rétes, lehet jönni! Ja, nem ez az. Na, itt van: Zizi újra otthon! Römi nem marad el.

– Szervusz, Andriskám – nyújtotta a kezét a Doktor úr, én meg ledöbbentem azon, hogy Bese gyakorlatilag mindenkivel letegeződött. Mikor jött haza külföldről? Nem úgy tűnt, mint aki most szállt le a repülőgépről, inkább úgy, mint aki évek óta idejár römizni. Ezt igazolja az is, hogy itt volt a mamánál délután. Persze, miért is lepődöm meg ezen, hiszen én voltam az, aki soha nem hagyta szóba hozni Besét az elmúlt években. De nem volt sok időm ezen gondolkodni, mert már kezdődött is az újabb kártyaparti. Úgy tűnt, én és Kende vagyunk a két kilógó a csapatból. Legszívesebben leültem volna mellé, és segítettem volna lőni a zombikat. Ehelyett azonban kimentem a kis konyhába.

Felvettem a mama kötényét. Még mindig ugyanazon a rózsás fogason lógott, amelyen gyerekkoromban is. A kötény már új volt, nemrég cserélhette le, de amúgy semmi más nem változott a konyhában. Levettem a csészéket, és felforraltam a régi kis zománcos gáztűzhelyen a vizet. A Doktor úr és Trina néni tejjel, a többiek citrommal és cukorral itták a teát, még erre is emlékeztem. A polc legmélyén az ezeréves, kínai sárkánymintás zörgő alumíniumdobozban volt a szálas tea, ezt csak a römipartisoknak és magának tartogatta a mama. Beletöltöttem a teatojásba, és a kannába helyeztem. Mintha semmi nem változott volna, megállt az idő. Aztán hirtelen megállt a kezem is. Bese iszik teát? Ha igen, hogyan issza? És megint eszembe jutott, hogy ott terpeszkedik és römizik, mintha semmi sem történt volna, és elöntött a méreg, bár nem tudom, miért. Hiszen az a jó, hogy nem viselkedik már sértődötten, de közben meg milyen idegesítő, hogy úgy csinál, mintha nem emlékezne arra. Elfelejtette volna? Hogyan tudta elfelejteni? Talán semmire sem emlékszik, ami kettőnk között…?

Tizenegy év. Messze sodort minket az élet egymástól, és most nem csak a kilométerekre és az országokra gondolok, amelyek elválasztottak minket. Mennyivel könnyebb volt, amikor tudtam, csak évente egyszer-kétszer jár haza, és amióta nem élt a nagyapja, még kevesebbszer. Most meg itt ült tőlem néhány méterre, és a teára várt. Nem tudtam, hogyan kellene viselkednem vele, és mit kellene mondanom neki. Az lesz a legjobb, ha nem hozom fel a régi dolgokat, és csak a teára koncentrálok.

De még mielőtt megkérdezhettem volna tőle a teát, már megelőzött, és ott állt az ajtóban.

– Hol a szemüveged? És a copfod?

Olyan természetesen szólt, mintha nem telt volna el annyi idő, hanem tegnap vitt volna el a motorján a Kopogóba, mintha nem vesztünk volna össze soha. Mintha minden a régi lenne. De már nem lesz az soha.

– Elmúltam tizennyolc éves. Egy ideje már nem hordom őket – mondtam szárazon, de egyáltalán nem flegmán, csak mint akit rajtakaptak valamin, és oda is nyúltam a kezemmel a copfom helyére, hogy tényleg megbizonyosodjak róla: nincs meg.

– Kár. Jól állt – jegyezte meg nyeglén.

Erre megint felhorkantam, ő pedig kérdőn nézett rám. Most mondjam el neki? Hogy ne csináljon úgy, mintha mindent elfelejtett volna? Azt hittem, hogy mindketten tartjuk magunkat ahhoz, hogy nem szólunk a másikhoz. Azt még értettem, hogy írt a mama miatt. Oké, az vészhelyzet volt, de ez most mi a fene?

– Te miért nem römizel a többiekkel? – tereltem el a szót.

– Kimaradok egy körből, hogy segítsek bevinni neked a teát. Eminek is szoktam.

Hát, így nem lesz könnyű megnyugodni.

– Mióta hívod a mamámat Eminek, és miért kártyázol itt? Egyáltalán hogy kerülsz ide, te nem valahol külföldön élsz? És miért voltál itt ma vele, amikor rosszul lett? – faggattam, de még idegesebb lettem, amikor láttam, hogy ő mennyire nyugodt és laza.

– Mert megkért, hogy vigyem el vásárolni. Ugye, te nem szoktál ráérni. – Beleharapott egy almába, amit a gyümölcsös kosárból vett el, és kinézett az ablakon, mintha csak teret akarna adni a zavaromnak. Nekem kellett volna itt lennem, ez igaz. Jaj, mama! Belehalok, ha téged is elveszítelek.

– Fontos dolgom volt délelőtt, azért nem tudtam jönni – magyarázkodtam, neki vagy magamnak, nem is tudom. Hiszen utoljára fél éve voltam itt, és ezt Bese is tudhatta.

– Miért, hol voltál, amikor írtam neked?

Lekaptam magamról a kötényt mérgemben, és visszaakasztottam a fogasra.

– Esküvői ruhát próbáltam a Nagykörúton – csúszott ki a számon, pedig nem akartam elárulni.

Bese megfordult, és próbáltam leolvasni az arcáról az érzelmeket, de azt nem lehetett egykönnyen. Először is azért, mert az ablakból az éppen felkapcsolódó köztéri lámpa fénye hátulról világította meg őt, mintha valamilyen glória lenne a teste körül. Másrészt Bese mindig őrülten jól tudta adni a flegmát, ezért szinte soha nem lehetett tudni, éppen mire gondol. Ezt imádtam és utáltam benne egyszerre.

Újra beleharapott az almába, de olyan erővel, hogy szinte kettétörött.

– Nocsak – mondta teli szájjal. – Akkor mégis igazak a hírek.

– Miféle hírek? – Próbáltam előrébb dőlni, hogy lássam, milyen arcot vág, de mindig kitért a tekintetem elől.

– Te tudod – mondta nyeglén, és egyik kezét zsebre dugva, másikkal még mindig az almát tartva, rágva ellépett az ablaktól egészen közel mellém. Benyúlt a szekrénybe, és elővett egy régi zománcos bögrét.

– Az a papámé volt – mondtam mellékesen.

– Tudom. Emi nekem adta, hogy ihatok belőle, ha itt vagyok – jegyezte meg nyugodtan, és olyan megszokással nyúlt az összes szekrénybe és fiókba, amíg elkészítette a teáját, hogy még jobban felpaprikázott vele. – Inkább megcsinálom magamnak.

Ahogy szinte összeért a kezünk a kis konyha pultja mellett állva, az összes emlék egyszerre árasztott el, kiszorítva a mama linzertésztaillatát és a papa dohányfüstjét, és nem tudtam levenni a szemem a kezéről. Bese. A keze, ahogy bekente a vállamat naptejjel, ahogy a kezemet a hasára tette, hogy kapaszkodjak a motoron, ahogy megfogja vele a karomat, hogy megelőzzön, és előbb ugorjon le a stégről, mint én. Most pedig mint két idegen. Sőt, mint két ellenség. Én sosem akartam őt bántani. Hiszen majdnem… A csudába!

Aztán mégis kiráztam az egészet a fejemből, miközben arra gondoltam, milyen jó, hogy nem jelent nekem semmit ez a pillanat. A másik kezem szerencsére a zsebemben volt, így ökölbe tudtam szorítani legalább azt az egyet.

Most itt állt előttem, egyetlen ölelésnyi távolságra. Sokszor elképzeltem, milyen most, hogyan nézhet ki, mert hiába próbáltam róla fotót találni az interneten, vagy benézni a papája kertjébe, ha erre jártam, Bese nem mutatta meg magát sehol. Emlékeztem rá, hogy jóképű, hogy széles vállai vannak, de azokra az apróságokra már nem, hogy milyen szépen formált a felkarja, mennyire tökéletes lesz az arca a mosolyától, és hogy milyen, amikor aprót szusszantva fújja ki a levegőt, vagy amikor a szemöldökét felhúzva kérdőn néz a válaszra várva. Ezeken túl pedig ott az illata, ami bár nem ugyanaz, mint régen, mégis ismerősen kellemes volt. És a hangja, igen, amely még évek után kísértett az után a bizonyos nyár után, ahogy azt mondja: többet nem akarlak látni. Beleborzongtam az emlékbe. Bese hangja mintha mélyebb lenne most, a borostája szinte szakáll. Én szemüveg és copf nélkül, már mérnökként. Csak a konyha maradt ugyanaz. Semmi sem változott. Minden megváltozott.

– Ott vagy még a biomérnöki gyárban és laborban, Zizi?

– Igen, ott vagyok – nyögtem ki kelletlenül, és citromért nyúltam.

– Biztosan ott találkoztál vele is – mosolygott rám ellenállhatatlanul Bese, de nem hatott meg.

– Igen, ott.

Valahogy nem akaródzott többet mondanom, bár furdalt a kíváncsiság, hogy őt miért érdekli ennyire.

– Mit mondtál? Hogy is hívják? – kérdezte szórakozottan, miközben beleszürcsölt a bögrébe, és úgy tett, mintha csak kedélyesen beszélgetnénk.

– Doktor Márton. Ő vegyészként dolgozik ott.

– Akkor biztosan megvan köztetek a kémia – somolygott a bajsza alatt.

Nagy nevetést hallottam bentről. Kidugtam a fejem a kis konyha ajtaján. Zsemle bácsi és a Doktor úr a könnyeit törölgette, Mimó néni pedig eltakart arccal rázkódott a nevetéstől.

– Csak a römi, Zizikém, nagyon vicces – magyarázkodott Trina néni.

– Flushöm van – kiáltotta Sziszi néni.

– Az másik játék, Sziszi, másik játék – fogta a fejét Trina néni.

– Ja, akkor Uno – vágta rá újra.

Visszamentem a konyhába, ám nem hagyott nyugodni a dolog, hogy Bese beszólásán nevettek. De nem sokat tudtam ezen gondolkodni, mert már vigyorogva várt vissza.

– Várj csak. Ha vegyész, akkor doktor, ugye? Mármint ő doktor Doktor?

Szorosan behunytam a szememet, amíg becsuktam a konyhaajtót, és imádkoztam, hogy ha megfordulok, ez a pimasz ne legyen ott. De mire kinyitottam, még mindig ott volt, és megtalálta a vőlegényem egyetlen gyenge pontját. Bravó!

– Annyira vicces vagy, Bese – zártam le a beszélgetést, vagyis zártam volna, de Bese nekitámaszkodott a pultnak, és úgy nevetett, hátravetett fejjel. Azon túl, hogy persze engem és a vőlegényemet figurázott ki, régen nem hallottam őt ilyen vidámnak, ami egészen mély helyen bizsergette meg a szívemet, ahol már nagyon régen nem járt senki. Nem is tudtam, hogy ott még mindig van egy kis része Besének.

– Nagyon nagy tekintély a szakmájában – győzködtem Besét, és valószínűleg a benti társaságot is, mert mintha most újra elhalkult volna a beszélgetés a römis asztal körül. – A jövő hétvégén is egy komoly konferenciára megy Prágába, ahova nem akárkiket hívnak meg, szóval…

Egy pillanatra elhalkult a nevetése, és most már könnyes szemmel, de komolyan nézett rám.

– Hétvégén? Konferencia?

– Igen – értetlenkedtem. – Most mit akarsz ezzel mondani? Nem értelek.

– Te bedőlsz ennek? Milyen konferenciát rendeznek hétvégén? És nyáron? Akkor mindenki a családdal akar lenni. Gondolom, ezt azért még te sem veszed be.

– Mi az, hogy nem veszem be? És mi az, hogy ezt még én se? – ismételtem az utolsó mondatait, és próbáltam kielemezni, hogy akkor engem most finoman lehülyéztek-e vagy nem.

– Gondolkodj, Zizi – dörzsölte meg a borostáját. – Egy férfi, aki az esküvője előtt lelép konferencia ürügyén egy nem túl messzi, de azért elég távoli városkába, ahova nem tud utána menni a menyasszonya. Egyértelmű a dolog. Na, ezt mondd meg! Legénybúcsút tervez?

Idegesen pásztáztam Bese arcát, hogy mire akar kilyukadni, és ilyenkor általában, ha zavarba jövök, hajlamos vagyok a legőszintébben felelni.

– Nem, nem beszélt ilyenről.

– Minek is kellene, ha egy egész hétvégét kap, ugye? – kacsintott rám mindentudóan.

Megráztam a fejemet, és elfordítottam a tekintetemet is, mintha még azzal sem méltatnám figyelemre, holott az agyam lassított ütemben kattogott a mondatain.

– Hülyeségeket beszélsz.

– Akkor miért nem visz téged magával? – húzódott arrébb a pulton, még közelebb felém, hogy jobban lássa az arcomat, és ne tudjak elbújni előle.

– Sok a dolgom, és amúgy is, csak unatkoznék ott – bámultam a pultot, mintha ott lenne a helyes válasz, mert valójában nem tudtam, hogy miért nem megyek.

– Hiszen egy helyen dolgoztok. Azért valamennyit csak értesz az ő szakterületéhez is, nem? Gondolom, ráadásul nem egyedül megy, ugye?

Végleg betelt a pohár! Hihetetlen, hogy lehet valaki ennyire szemtelen!

– De, egyedül megy, és képzeld el, hogy semmi nem igaz abból, amit itt összehordtál, szóval állj le, és ne akarj beleszólni a kapcsolatomba!

Kivágtam mérgemben a konyhaajtót, mire láttam, hogy senki sem az asztalnál ült, hanem az ajtó előtt álltak kártyával a kezükben, és siettek vissza a saját székükre. Mégis hogyan gondolták ezt? Sziszi néni a bottal három perc alatt futja az öt métert.

– És senki más se akarjon, hogy a csudába – jegyeztem meg, mire mindenki bőszen bólogatott a kártyalapjaiba meredve. – A tea a pulton. Jó kártyázást.

Majd kicsit hátrafordítottam a fejemet, hogy Bese tudja, neki szól.

– Itt hagyom a kulcsot a pulton. Ha már úgyis annyira otthonosan mozogsz itt, akár be is zárhatsz, ha mindenki elment.

– Kösz, nem kell – nyúlt a zsebébe olyan fensőséges vigyorral, amit még soha nem láttam korábban. – Van sajátom.

Hát én ezt nem hiszem el, hogy mindig az övé legyen az utolsó szó!

– Akkor legyen! – kiabáltam magamból kikelve, hogy ellensúlyozzam a beképzelt és kárörvendő fejét, hogy egy percre se tudom kibillenteni az egyensúlyából. Ekkor megláttam valamit az egyik asztalon. A többiek követték a tekintetemet, és az arckifejezésüket látva valami azt súgta, nem akarják, hogy elolvassam, mi áll benne. Hirtelen összeállt ez az egész elterelő hadművelet, amit itt próbáltak véghez vinni.

– Mi az a papír? – kaptam fel a levelet, de nem kellett hosszan beleolvasnom, mert már a címben ott volt a megfejtés. Értesítés új lakótelep építéséről, alatta pedig: Felvásárlási ajánlat Graff Kálmánné részére. Rossz hír. Pedig csak az első sorokat futottam át.

– Talán nem kellene ezt most, Zizi, sok lesz ez így mára – hallottam valamelyiküktől, de azt sem tudtam, hogy kinek a hangja volt. Mintha egy alagútban hallanám, úgy visszhangzott minden körülöttem. De ha ez alagút, akkor itt vonat is lesz.

Talán ez okozhatta a mama rosszullétét? A szám elé kaptam a kezemet, és nem tudtam megszólalni.

Végül a Doktor úr szólalt meg.

– Meg akarják venni a cukrászdát.

– Micsoda? Ki? – Nem hittem a fülemnek, pedig én is ugyanezt olvastam a papíron, de azt hittem, hogy az egy jól sikerült fiktív történet egy képzeletbeli házról.

– Egy holding fel akarja vásárolni a környék házait, hogy aztán ledózerolhassák Fakókertet, és új házakat húzhassanak fel ide. Nem lepődnék meg, ha ettől lett volna rosszul Emi – folytatta Zsemle bácsi szomorúan. A kártyázás is abbamaradt, mindenki mereven bámulta a felfordított lapjait. Már nem volt mit rejtegetni előlem sem.

– A Habcsókot eladni? – kérdeztem vissza könnyes szemmel, mire hirtelen mindenki újra a kártyalapjaira meredt. Hát persze. Mama már nem tudja vinni a cukrászdát. Vendég sincsen, amióta elfogytak a lakók. Egyedül van, amióta a fővárosban élek. Ez egyenesen következik mindebből, és én, aki figyelek mindenre, és büszke vagyok arra, hogy előre látom a dolgokat, tökéletesen vak voltam a jövővel szemben. Vagy egyszerűen annyira elvakított a saját munkám és életem, hogy kizártam mindent belőle, amivel nem jutottam dűlőre, így Fakókertet és sajnos a mamát is?

– Nem csak nálad történtek ám nagy dolgok – mondta rezignáltan Bese, és a kezembe nyomta a kulcsomat, amelyet az előbb a pultra tettem. Némán néztem a kulcscsomót és a Graff-emblémás kulcstartót. Ökölbe szorítottam a kezemet, mintha ezzel is meg tudnám védeni a helyet, és kiszorítani innen mindent, ami nem idevaló. Például egy vasgolyót, amelyet már láttam is a szemem előtt, ahogy betöri a fehér lambériás, virágmintás tapétás falat, és bezúzza a süteményes vitrint, amely mögött annyi éven át láttam állni a nagyszüleimet.

– Mindannyiunkat ki akarnak rakni az otthonainkból. A Kopogót is bezárták már évekkel ezelőtt, haldoklik a telep. Megemelkedtek az árak, a város messze van, nehezen tudunk bejárni. Kényelmesebb lenne a belvárosban – sorolta Mimó néni. – Mindannyian döntöttünk már, persze, nem könnyen, inkább beletörődve, csak Emike volt, aki még nem szánta el magát. Mert rád akarta hagyni a cukrászdát.

Megkapaszkodtam a papírban. Igazuk volt, ez már tényleg túl sok a mai napra. Összeszorult a szívem, a papírt összegyűrtem a kezemben, mintha azzal el tudnám tüntetni a felelősségemet az egészből: miattam lett rosszul a mama! Ahogy régen a papa is!

– Döntöttünk? Mintha lenne más választásunk – mormolta a bajsza alatt Móric bácsi, és mindenki egyetértően bólintott, még Mimó néni is, amire emberemlékezet óta nem volt példa.

– Próbáltunk beszélni vele, hogy hallgasson a józan eszére, de meg akart vele várni. Csak hát nincsen idő. Lassan elfogy az időnk. – Hirtelen már nemcsak a házeladásról volt szó. Hanem az egész telepről, sőt, az életünkről.

– Ezt most úgy összefoglaltad, Mimó, mint Lenke néni a Szomszédok végén – jegyezte meg keserűen Trina néni, és levette a headsetet is. – De amúgy minden szava igaz, Zizi.

Ha már Trina néni is egyetért Mimó nénivel, az a vég kezdete. Kezdtem igazán megijedni. Most, hogy végre újra itt vagyok, és újra megtaláltam magamnak őket, túl vagyok Besével egy egyáltalán nem várt találkozáson, most kell megtudnom, hogy ez csak egy pillanat volt, egy búcsú, mert a telep megszűnik, és vele minden, amiből állt. Minden, ami én voltam egykor.

– Vagy egy otthonban is jó lenne – sóhajtott Sziszi néni, és bár általában mindenki lehurrogja, vagy egyszerűen nem figyel rá, most senki sem mondott ellent.

Mind együttérzően bólogattak. Még jobban összegyűrtem a papírt.

– Majd beszélek a mamával. Ha hazajött a kórházból – mondtam magam elé meredve. Eldöntöttem, hogy ezt most itt úgysem tudom megoldani. Nem tudok ezekbe a fáradt szemekbe se nézni anélkül, hogy ne ígérnék valamit nekik, hiszen ugyanazért az emberért aggódunk, és tőlem, az unokájától várták a vigasztalást. Bárki is mondta, igaza volt, sok volt ez mára. Haza akartam menni. Pedig itthon voltam. De most el kellett mennem, hogy a szívemmel itt tudjak maradni később. Már fogtam az ajtót, de Bese még utánam szólt.

– Majd én elmegyek érte, ha a héten kiengedik. Te csak keresd a megfelelő ruhát nyugodtan! – intett felém, mire én legszívesebben képen töröltem volna, de ehelyett csak megfordultam, és egyenesen a szemébe vágtam a kérdésemet.

– Te csak azért vagy itt, hogy engem idegesíts?

Nagyot nevetett, nem értettem, miért, aztán elkezdett bólogatni.

– Igen, azért.

– Akkor ne erőltesd magad, elmegyek. Úgy látszik, hogy nem változott semmi ennyi év alatt. Közben meg minden más lett. – Az utolsó mondatnál Besére tévedt a tekintetem. Már akkor, tizennyolc évesen is azt gondoltam, hogy sokkal érettebb nálam, és kisgyerekként kezel, de ez, úgy látszik, nem változott, sőt, rosszabb lett. Csak közben elmúlt egy évtized, felnőttünk, és az emlékeink, amik kedvesek voltak, legalábbis nekem, eltűntek az emberekkel és egész Fakókerttel együtt.

– Miről beszélsz? – kérdezte jogosan, mert egy kicsit elkalandoztam.

– Hagyjuk – léptem ki az ajtón, de azért még hallottam, ahogy már nem hozzám, de tovább beszél.

– Fel sem fogom az előző mondatát, már a következőt mondja.

– Régen az ilyen nők miatt törtek ki a háborúk, Andriskám – zárta le a beszélgetést a Doktor úr, de neki már nem szóltam vissza, hanem becsaptam magam mögött az ajtót. Éppen eleget hallottam.

2

Hazafelé vezetve még sokáig a hallottakon járt az eszem. A cukrászdán, a mama barátain, Fakókerten és persze Besén is. Túl intenzív volt az elmúlt néhány óra a kórházban és a cukrászdában, túl sok mindent hallottam, ami felkavart, és egyszerűen nem tudtam, hogy melyik hír izgatott fel legjobban. Egyszerűen képtelen voltam lenyugodni, pedig elég hosszúra sikerült az utam vissza a fővárosba, be volt dugulva az autópálya vasárnap este. Beugrottam egy menüzőbe, ahol vasárnap és éjjel-nappal is főznek, és otthon gyorsan kipakoltam a pultra, kimertem a levest egy serpenyőbe, és begyújtottam a gázt, mintha égett volna egész délután.

– Mit csinálsz ilyenkor? Csak nem főzöl? – hallottam a vonal túlsó végén köszönés és mindenféle bevezető nélkül, amikor felvettem a telefont, majd kihangosítva visszatettem a pultra. A barátnőm, Rita volt a vonalban.

– Nem, csak melegítek – vallottam be, mert tudtam, hogy Rita egykori kollégiumi szobatársamként pontosan tudja, milyen szerencsétlen vagyok a konyhában.

– Már megijedtem, hogy rossz számot hívtam – nevetett, de én csak egy fintort vágtam. Jól van, jól van, nem vagyok egy konyhatündér, ezt tudjuk. – Nem gondolod, hogy lassan ideje elmondanod Marcinak, hogy nem tudsz és egyáltalán nem is akarsz megtanulni főzni?

Nagyot sóhajtottam. Igen, ez sötét foltként árnyékolta be a kapcsolatunkat. Ahol nem lehet tökéletesen őszinte az ember a szerelmével. Ahol a másik nem veszi észre, hogy csak egy szerepet játszol, és nem magadat adod. De elhessegettem a gondolatot. Ezt kivéve minden működött köztünk, és ez megnyugtatott.

– De, meg kell mondanom neki hamarosan. Csak hát minél tovább halaszt az ember egy beszélgetést, és minél tovább görgeti a hazugság már amúgy sem kicsi kupacát maga előtt, annál nehezebb a dolog – vallottam be, bár tudtam, nincs mentség a tettemre.

– Jól van, jól van, nyugodj meg. Azért ez nem a világvége, és én sem vagyok a spanyol inkvizíció. Tominak például gőze sincs róla, hogy eredetileg barna a hajam