EWOUD KIEFT

A tiltott könyv

A Mein Kampf

és a nácizmus vonzereje

A könyv eredeti címe: Het verboden boek:

Mein Kampf en de antrekkingskracht van het nazisme

Szerző: Ewoud Kieft

Az eredeti kiadó: Atlas Contact, www.atlascontact.nl

Borítóterv: Nanja Toebak

A szerző fotója: Jelmer de Haas

Fordította: Bérczes Tibor

© Hungarian translation: Bérczes Tibor, 2021

© Cser Kiadó, Budapest, 2021

© Magyar Jeti Zrt. – 444, 2021

© Ewoud Kieft, 2017

A könyv fordítása a Dutch Foundation for Literature támogatásával készült.

A könyv kiadásában a 444 együttműködő partnere a Cser Kiadó.

Kiadja: a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Olvasószerkesztő: Cser Judit, Gazda Albert

Tördelés, nyomdai előkészítés: Török Andrea

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-680-3

„Ismerd meg ellenséged, ismerd meg önmagad!”

Szun-ce

Tartalom

Bevezető

1 A vádlottak

2 A háború nem ért véget

3 Feltámadás

4 Az ellenforradalom

5 Kézikönyv populistáknak

6 Üsd agyon!

7 Egy ellenség

8 Utószó

Köszönetnyilvánítás

Milyen forrásokat használtam?

Felhasznált irodalom és egyéb források

Jegyzetek

Bevezető

2015 februárjában megkérdezték, nem volna-e kedvem előszót írni a Mein Kampf új holland kiadásához. Elhívtak egy beszélgetésre az amszterdami Herengrachton működő Háború Holokauszt és Népirtáskutató Intézet (NIOD) igazgatójának komor, sötét, faburkolatú szobájába. Jól ismerem a helyet, ott írtam a szakdolgozatomat, majd éveken át ott is dolgoztam. Kívülről palotaszerű, kivagyi épület, amelyet liliomot mintázó díszek, az ablakok körül pufók angyalkák, a kerítésen pedig aranyozott kovácsoltvas alakzatok díszítenek. Odabenn könyvekkel és levéltári dobozokkal zsúfolt íróasztalokat látunk, és kitartó, kedves, de kapcsolatokat nehezen építő emberekkel találkozhatunk.

A legutóbbi könyvemet pontosan egy hónappal azelőtt fejeztem be, mégpedig abban a szilárd hitben, hogy most egy darabig nem fogok történelmi témáról írni. Az a könyv a lelkesedésről szólt, amellyel írók, művészek és tudósok üdvözölték az I. világháború kitörését, illetve arról, hogyan radikalizálódtak 1914 után a lakosság egyre szélesebb rétegei. Engem mindig ez foglalkoztatott a leginkább a 20. század történelméből. El sem tudtam képzelni, hogy létezhet még egy olyan történelmi téma, amely ennyire hatni tudna rám.

Elpakoltam az asztalomról a dolgaimat, odahaza pedig új könyvespolcokat szereltem fel, hogy el tudjam helyezni őket. Aztán még volt egy búcsúztató kedves, élcelődő beszédekkel és tetemes mennyiségű sörrel.

Erre most ott ültem megint, pedig még egy hónap sem telt el. Még nem döntöttem el, elfogadom-e a felkérést, de az, hogy megint ott voltam, már önmagában is jelentéssel bírt. A Mein Kampf ismét visszavitt a történetíráshoz. A könyv nagy részét már korábban is olvastam. Hitler azon százezrek egyike volt, akiket 1914 augusztusában magával ragadott a háború iránti lelkesedés. De amíg a lelkesedők többségének egy-két év után lelohadt a harci kedve, mert megtapasztalták az I. világháború embertelen valóságát, ő továbbra is töretlen lelkesedéssel dicsőítette a gyilkolást. A Mein Kampfban úgy írja le ezt a háborút, mint a legnagyobb eseményt a német nép történelmében és a saját életében. A Nagy Háború az igazság pillanata volt, az a pillanat, amikor nyilvánvalóvá vált, kik az igazi németek és kik a hazaárulók, kik érdemelnek helyet a népközösségben, és kik azok, akiket ki kell taszítani.

A Mein Kampf, ahogy az egész nácizmus az 1914 és 1918 között radikalizálódott háborús kultúra közvetlen következménye volt. Úgy éreztem, hogy az 1914-es háború keltette lelkesedésről írott könyvem révén megtaláltam a kulcsot a Mein Kampfhoz, amelyet egyébként Hollandiában alig olvasott valaki, és rájöhetek, miért keltett akkora visszhangot máshol.

A NIOD már többször is tervezte, hogy megjelenteti a Mein Kampf kritikai kiadását, de próbálkozásait rendre meghiúsította a politikai ellenállás és az érzelmi alapú tiltakozás. Most azonban úgy tűnt, hogy hetven évvel a felszabadulás után megérett rá az idő. Helyesebben hetven évvel azután, hogy Hitler öngyilkosságot követett el. A szerzői jog ugyanis a szerző halála után hetven évvel érvényét veszíti. Régóta tudható volt, hogy mihelyt ez az idő letelik, Németországban azonnal megjelenik egy kétrészes, jegyzetekkel bőségesen ellátott változat. Csak idő kérdése volt, mikor jelenik meg a holland könyvpiacon is egy új kiadás, ha pedig így van, akkor annak feltétlenül meg kell felelnie a tudomány támasztotta követelményeknek. De még egy ilyen tudományos szempontok szerint készítendő mű is komoly nyugtalanságot keltett, mindenekelőtt a soá és a II. világháború közvetlen áldozatai körében. Nekik szinte elviselhetetlen volt a gondolat, hogy a gyűlöletkeltő antiszemitizmusnak ez az ősforrása ismét felkerül a könyvesboltok polcaira. És itt nem csak a zsidó áldozatokra gondolok. Apám, akinek az apja ellenálló volt, és 1945-ben a sandbosteli táborban pusztult el, felháborodottan így reagált, amikor először meséltem neki a tervről: „Ezt azért már mégsem kéne!” A Mein Kampf kiadásának számos ellenzője azzal érvelt, hogy tekintettel kell lenni az áldozatokra, ezért a könyv terjesztésének tilalma továbbra is érvényben kell maradjon. Arra hivatkoztak, hogy a Büntető Törvénykönyv 137. cikkelye tiltja a gyűlöletkeltő szövegek terjesztését. 1987-ben pedig a Legfelsőbb Bíróság ítéletben mondta ki, hogy a Mein Kampf árusítása e cikkely hatálya alá esik. Ezzel kapcsolatban egyébként még mindig folynak bírósági perek. 2017 februárjában a Legfelsőbb Bíróság úgy döntött, hogy az az amszterdami galériatulajdonos, aki megvételre kínálta a könyv húszas és harmincas években megjelent példányait, nem követett el bűncselekményt, mert esetében történelmi jelentőségű tárgy áruba bocsátásáról, és nem náci eszmék propagálásáról van szó.

Egyre kisebb az esélye annak, hogy a Mein Kampf tudományos igényű holland kiadása jogi bonyodalmakat okoz. Ez a könyv ténylegesen már egészen más volna, mint a Mein Kampf. Ráadásul egy olyan kiadás, amely Hitler gondolkodásmódja kapcsán azt vizsgálja, hogyan működik az antiszemitizmus és a fajgyűlölet, illetve ezek az eszmék miért tehettek szert akkora népszerűségre a háború előtti Európában, nemigen bélyegezhető gyűlöletkeltőnek.

A legfontosabb ok, amiért igent mondtam a NIOD felkérésére, és újra ott ültem az igazgató szobájában, a düh és az aggodalom volt a görcsösség miatt, amellyel Hollandiában a II. világháborúval foglalkozunk. Rengeteget beszélünk és olvasunk róla, rengeteget hivatkozunk rá, amikor erkölcsi igazunkat bizonygatjuk, de a legfontosabb kérdést többnyire nem tesszük fel; ez pedig az, hogyan tudott egy olyan ideológia, amelyet utólag mindannyian legalább olyan taszítónak, mint amilyen ostobának tartunk, annyi embert magával ragadni. Mert vitathatatlan tény, hogy a harmincas években a nemzetiszocializmus európaiak millióira gyakorolt vonzerőt – az 1932. július 12-én megtartott német birodalmi parlamenti választásokon az NSDAP a szavazatok 37,3 százalékát kapta. És ezek a szavazók korántsem mindannyian voltak beszámíthatatlanok. Minden bizonnyal sokkal jobban hasonlítottak ránk, mint ahogy azt szeretnénk beállítani. Sokáig még a szaktörténészek tanulmányaiban is a nácizmus kivételes jellegére esett a hangsúly. A náci ideológiát úgy ábrázolták, hogy az állatias ösztönök időlegesen a felszínre törtek, és azt bizonygatták, hogy annak semmi köze a nyugati civilizációhoz, vagy úgy állították be, mint olyan egyedi fejlődés következményét, amely Németországban bekövetkezett, a világ más részein viszont nem fordulhatott volna elő. Ez az a bizonyos „Sonderweg”, a „külön út” elmélet, amelyet Daniel Goldhagen a Hitler buzgó hóhérai című bestsellerében az abszurditásig fokozott. Az, ahogyan a II. világháborúval foglalkozó holland történetírás változott, jól tükrözi, hogyan birkózott az egész társadalom a náci múlttal. Míg az ötvenes években az ellenállást magasztalta, a hatvanas évektől a bűnre és az áldozatiságra helyezte a hangsúlyt, a nyolcvanas és a kilencvenes években megpróbálkozott a tárgyszerű megközelítéssel, majd a kétezres évektől nivelláló hangot ütött meg, és azt sugallta, hogy tulajdonképpen mindenki a körülmények áldozata volt. A mögöttes üzenet mind Hollandiában, mind Németországban, mind a nyugati világ többi részében mindig ugyanaz maradt: a nácizmus esetünkben testidegen, és épelméjű ember nem válhat hívévé. Az nem a mi történelmünk. Az mások történelme.

Ily módon a II. világháború inkább jelkép, és nem történelem lett. Morális viszonyítási pont, amelyre égető szükségünk van, hogy nyomatékosítsuk vele a szabadságról, a demokráciáról és a toleranciáról vallott nézeteinket. Megemlékezési szertartás, amely ha így haladunk, lassan, de biztosan kiüresedik, mert kéz a kézben jár ugyanazzal a fajta mi-és-ők gondolkodásmóddal, amellyel szemben meg akar védelmezni bennünket, amikor ékesszólóan bizonygatja, hogy „mi”, az emberiség értelemmel bíró, civilizált része soha nem hagynánk, hogy magával ragadjon bennünket a háborús retorika, a nacionalizmus vagy az idegengyűlölet. Ellentétben „velük”, a barbárokkal, az irracionálisan gondolkodókkal, akik esetében nem is érdemes kutatni a mozgatórugókat, mert azok úgyis felfoghatatlanok, hiszen „ők” mindig is gyűlöletvezérelte nácik, frusztrált fanatikusok vagy gyáva konformisták voltak és maradnak.

E megközelítés terméketlensége újra és újra nyilvánvalóvá válik, amikor a Mein Kampfról folyik a vita. Már 1974-ben is ez történt, amikor egy kis ridderkerki kiadó fontolóra vette, hogy facsimile kiadásban megjelenteti a könyvet. Állítása szerint azzal a céllal, hogy „választ találjunk arra a kérdésre, vajon hogy a csudában volt lehetséges ez az egész”. De némelyek már azon is kiakadtak, hogy valaki Hitler könyvét „történeti jelentőségűnek” nevezte. Könyvkereskedők felháborodott hangon határolódtak el a kezdeményezéstől. Nem sokkal később a rendőrség lefoglalta a még raktáron lévő nyolcszáz példányt.

Bizonyos időközönként aztán újra és újra fellángolt a vita. Végül a nyolcvanas években a Legfelsőbb Bíróság meghozta a már említett ítéletet. A kilencvenes években Winnie Sorgdrager, akkori igazságügy-miniszter azzal a kiegészítéssel árnyalta a terjesztésre vonatkozó tilalmat, hogy olyan kritikai kiadás, amelyben a kutatók nyíltan elhatárolják magukat a szövegtől, nem esik a gyűlöletkeltés kategóriájába. De az akkoriban hangadónak számító történészek nemigen éreztek késztetést arra, hogy megpróbálkozzanak egy ilyen kritikai kiadással. A NIOD szóvivője 1997-ben a Volkskrant című lapban ezt nyilatkozta: „El sem tudom képzelni, hogy részt veszek a Mein Kampf új kiadásában. Mint ahogy azt sem, hogy az bármilyen formában hozzájárulhatna a nemzetiszocializmussal és a II. világháborúval kapcsolatos tudás gazdagításához. Az intézet soha nem fog részt venni ilyen vállalkozásban. Mások a prioritásaink. A Mein Kampf katyvasz, filozófiai zagyvaság.”

A bagatellizálás vagy a démonizálás a két legkönnyebb módja annak, ha valaki nem akar szembenézni Hitler eszméivel. Hányszor hallottam már, ahogy történészek lenézően kijelentik, hogy a Mein Kampf ostoba és olvashatatlan könyv, egy paranoiás őrült összefüggéstelen gondolatainak szemétdombja! Hányszor hallottam már, hogy emberek vészjósló tekintettel azt bizonygatják, hogy a Mein Kampf kontrollálhatatlan és alantas ösztönöket szabadíthat el. Az üzenet mindig ugyanaz: nekünk, józan ésszel gondolkodó embereknek ez az egész úgy, ahogy van, felfoghatatlan.

Barbara Zehnpfennig német politológus védekező mechanizmusnak nevezte az ilyen típusú magatartást, amelyet gyakran nem is feltétlenül tudatosan azért vetnek be, hogy távol tartsák maguktól Hitlert: „Ha Hitler gondolkodása nem méltó az elemzésre, akkor a tetteit sem kell elemezni. Akkor a cselekedete valóban túl van mindazon, ami értelemmel felfogható, és legfeljebb merő pszichopatológia. A banalizálás és a démonizálás a két eszköz, amellyel eltartják maguktól Hitlert. Azt, ami racionálisan felfoghatatlan, nem is kell komolyan venni. Hitler a tökéletes másik, akinek semmi köze hozzám.”

Ezért van az, hogy az esetek többségében a Hitlerrel való összehasonlítás ahelyett, hogy megtermékenyítené, csak akadályozza a vitákat. A náci múlt inkább csak szitokszó, nem pedig saját gondolkodásunk és cselekvésünk jobb megértésére szolgáló viszonyítási pont.

„Godwin törvénye” – így nevezik az internetes fórumokon azt, amikor egy hosszúra nyúló és izzó vitában egyre nő az esélye annak, hogy valaki felemlegeti a náci múltat, és ezzel lőttek is a konstruktív eszmecsere lehetőségének.

2007-ben Ronald Plasterk, akkori kulturális, oktatási és tudományügyi miniszter javasolta, hogy töröljék el a Mein Kampf terjesztésének büntethetőségét. Ez közvetlen reakció volt Geert Wildersnek arra az egy hónappal korábban elhangzott felhívására, hogy be kell tiltani a Koránt: „A probléma magját a fasiszta iszlám, Allah és Mohamed beteg, az iszlamista Mein Kampfban, a Koránban megfogalmazott ideológiája képezi. (…) Tiltsák be azt a nyomorult könyvet, ahogy a Mein Kampf is be van tiltva!”

És ezzel a Mein Kampf ismét alkalmat teremtett a politikusoknak arra, hogy megmutassák, erkölcsileg mennyire feddhetetlenek. A javaslatot követő parlamenti vitában a többség a tilalom feloldása ellen foglalt állást. Sybrand van Haersma Buma, a kereszténydemokrata CDA akkori vezetője felháborodott hangú feddésben részesítette Plasterket: „A miniszternek tudnia kellene, hogy a Mein Kampf a világtörténelem leggyűlöletkeltőbb könyve. Nem véletlenül tiltották be.” A szocialista SP az áldozatok iránti tiszteletből szavazott a javaslat ellen. Wilders „betegesnek” nevezte Plasterk javaslatát: „Azért kérem, hogy tiltsák be a Koránt, mert az a könyv gyűlöletre uszít, erre a nyakunkba sóznak még egy gyűlöletkeltő könyvet. Hogy a fasiszták is kielégülhessenek.”

Senki sem beszélt a Mein Kampfról mint történeti forrásról, a náci ideológia legjelentősebb forrásáról, amely hatalmas mennyiségű információt tartalmaz arról, hogyan tudott az antiszemitizmus a húszas és a harmincas években sikeres lenni, és mint ilyen lehetőséget teremt arra, hogy minél sikeresebben küzdjünk az antiszemitizmus és a rasszizmus ellen. A politikusok továbbra is csak arra használták, hogy kinyilvánítsák az abszolút gonosszal szembeni megvetésüket.

Hitler és a Mein Kampf szitokszavakká váltak. Ha valaki az iszlám ellen harcol, akkor azt a nácizmushoz hasonlítja. Ha valaki Wilders ellen harcol, őt Hitlerhez hasonlítja. Ez utóbbi amúgy már évek óta visszafelé sül el, míg az előbbi még mindig hatékony. A 2017-es választási kampányban Wilders még azt mondta, hogy az iszlám „veszélyesebb a nácizmusnál”, és a mecseteket „náci templomoknak” titulálta. De akár balról, akár jobbról jönnek ezek a hasonlítgatások, szinte mindig arra használják őket, hogy valakit vagy valamit befeketítsenek velük, nem pedig arra, hogy komoly párhuzamokat fedezzenek fel a történelemben, és ezek révén valóban tanuljunk a múltból.

Plasterk miniszter azonnal vissza is vonta javaslatát. Arra hivatkozott, hogy azt saját, és nem a kormány nevében tette. Parlamenti felszólalásában megadóan visszavonult: „A kormány feltétlen tisztelettel viszonyul a II. világháború áldozataihoz.”

Amikor így eltartjuk magunktól a Mein Kampfot, az továbbra is annak a gonosznak a jelképe marad, amely mindig csak másokban és sohasem bennünk lakozik. E törekvésünkben minden tartalmi tudás tulajdonképpen csak akadályoz bennünket. A Mein Kampfról mindenkinek megvan a véleménye, noha szinte senki sem olvasta.

Miközben azon tűnődtem, meg akarom-e írni az előszót a Mein Kampfhoz, rájöttem, hogy úgy igazán még végig sem gondoltam, milyen pozitív érvek szólnak egy új kiadás megjelentetése mellett. Mindenekelőtt azért hajlottam rá, hogy igent mondjak a felkérésre, mert bosszantott, ahogy az összes politikus és vezércikkíró visszaél a II. világháborúval. De vajon ez pozitív érv-e, tettem fel magamnak a kérdést. Persze általános érvként ott volt a könyv történeti jelentősége is, de engem sokkal jobban motivált, hogy a Hitler-szöveg új kiadása révén elérjük, hogy a nácizmus ne legyen csak és kizárólag unos-untig használt jelkép, hanem úgy tekintsenek rá, mint ami hozzánk tartozik, az európai történelem nyugtalanító, de elválaszthatatlan része. Igent mondtam tehát a felkérésre, majd nekiálltam, hogy alaposabban elolvassam a Mein Kampfot, az elejétől a végéig úgy, hogy egyetlen bekezdést sem ugrok át. És minden egyes alkalommal, amikor késztetést éreztem rá, hogy elhajítsam – néha azért, mert felfordult a gyomrom a könyvből rám zúduló paranoid gyűlölettől, néha azért, mert nevethetnékem támadt ennyi ostobaságtól –, kényszerítettem magam, és az ilyen bekezdéseket újra elolvastam, majd minden alkalommal feltettem magamnak a kérdést: de hát akkor miért hatott? Hogyan fogadhatták ezt el?

Többet ismertem fel és meg magamból, mint amennyi jólesett.