Virginie Grimaldi

Törékeny órák

FORDÍTOTTA

BALLA KATALIN

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Virginie Grimaldi: Les heures fragiles

© Flammarion, 2025

Hungarian translation © Balla Katalin, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 673 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Kedves Olvasóim!

Örömmel bízom rád Diane-t és Lou-t.

Remélem, kellemes lesz az együtt töltött idő.

Barátsággal:

Virginie Grimaldi

Fiaimnak

But I’m a creep. I’m a weirdo

What the hell am I doing here?

I don’t belong here.

Radiohead: Creep című dalának részlete

1.
Diane

Leste, hogy lélegzem-e. Minden éjjel. Soha nem feküdt le anélkül, hogy ne bizonyosodott volna meg róla. Az orrom alá tartotta a nyálával benedvesített ujját, ahogy a tengerészek határozzák meg a szélirányt. Már azelőtt felszárította a könnyeimet, hogy eleredtek volna. Ha csak megbotlottam, máris aggodalomtól eltorzult arccal rohant hozzám. Egészen apró darabokra vágta a kolbászt, és nem vásárolt mogyorót. Nem engedett táborba. Azt megengedte, hogy biciklivel menjek Lulu barátnőmhöz, de csakis bukósisakkal, könyök- és térdvédővel, és telefonálnom kellett, amint odaértem. Ha kipirult az arcom vagy hideg volt a kezem, rögtön megmérte a lázamat. Miután jó éjszakát kívánt, azt mondta, szeretlek. Mindig ezzel kellett zárni a napot. Ha felkeltem valamiért, megismételte. Ez legyen az utolsó szó, minden eshetőségre. Lekerekített hegyű kést tett a tányérom mellé. Kulcsra zárta az éles késeket, ollókat, gyógyszereket és tisztítószereket. Ha a vásárba mentünk, ráírta a kezemre a nevemet és a címünket. Mindig kijelölt egy találkozási pontot, ha véletlenül elvesznék. Sehová sem ment jól megpakolt elsősegélycsomag nélkül. Elemezte az iskolabuszok baleseti statisztikáit, azután azt mondta, középre üljek, lehetőleg a folyosó mellé. Télen kapucnit és vastag kesztyűt adott rám. Sosem teljesítette a nagy vágyamat, nem kaphattam robogót. Értem jött a diszkóba. Különben sem tudott volna elaludni, míg haza nem érek. Azt mondta, vigyázz. Vigyázz, meg fogsz sérülni. Vigyázz, amikor átmész az úton. Vigyázz, ne beszélj idegenekkel. Vigyázz, soha ne hagyd felügyelet nélkül a poharadat. Vigyázz a hízelgőkkel. Vigyázz a lépcsőn. Vigyázz, tele van cukorral. Vigyázz, meg fogsz fázni.

Megfogadtam, hogy én nem leszek olyan, mint ő.

Azután én is anya lettem.

2.
Lou

A recepciós hölgy nagyon csúnyán néz rám. Lecseszéssel is felér, ahogy elmondja, merre van a keresett osztály. Nem tudom, hogy fantomképhez illő tekintete vagy a dobócsillagként felém hajított szavai teszik-e, de legszívesebben már azért is szabadkoznék, hogy köszöntem neki. Biztosan halloweenkor született. Pedig már önmagában is eléggé utálom, hogy itt vagyok… Nem sok híja, hogy visszaforduljak…

Követem a kék nyilakat a padlón, és leülök a B váróteremben. Már ott ül egy korombeli lány, felnéz rám, aztán máris visszamerül a telefonjába. Biztos szívesebben lenne egyedül. Pont, mint én.

Olyan érzés, mint amikor összetalálkozom valakivel a suli mosdójában. Pedig ugyanazért vagyunk ott.

Először járok nőgyógyásznál. Anyám mindig azt mondja, hogy amint szükségét érzem, kér nekem időpontot, minden kötelezettség nélkül. Most először titkolok el előle valamit.

Egy hölgy szólít. A köpenyén kis névtábla: „Dr. Amina Hassan.”

– Jártál már családtervezésen?

Megrázom a fejem.

– Hány éves vagy, Lou?

– Tizenhat.

Rokonszenvesebb, mint a recepciós. Rengeteg karkötőt visel, csilingelnek a mozdulatai. Megkérdezi, miért jöttem.

– Fogamzásgátlót szeretnék felíratni.

– Aktív vagy?

– Aktív?

– Szexuálisan.

– Ja! Igen.

Megérti a válaszomat, pedig én magam sem hallom, olyan halkan hagyja el az ajkamat.

– Régóta?

– Két hónapja és egy hete.

– Az első barátod?

– Volt már előtte egy, de az más volt. Vele csak csókolóztunk. Nem voltam szerelmes.

Most először érzem ezt. Egyfolytában rá gondolok. Megállás nélkül. Törin egy órán át egymás után ezerszer is leírtam a nevét. Hugo. Hugo. Hugo. Hugo. Több oldalt teleírtam vele. Egy épületben lakunk, de nem ugyanabban a lépcsőházban. Fel kell csöngetnie, ha látni akar. Szerda délután, az egyetlen napon, amikor egyedül vagyok otthon. Anya és Seb dolgoznak, Tom pedig napköziben van. Muszáj titkolóznunk, mert huszonegy éves.

Az örömömet is magamba kellett fojtanom, amikor először szólított meg.

Egy csütörtök este történt, március huszonharmadikán. Aryát sétáltattam a parkolóban. Tudtam, hogy ott van, néhány napja jött meg. Mindig a szüleinél tölt néhány hetet, amikor véget érnek a küldetései. Katona. Thierry, az alsó szomszédunk mesélte. Megdobbant a szívem, amikor megláttam a kocsiját a fasorban. Üzenetet küldtem Melhának.

„Itt van.”

„Úgy csináld, ahogy megbeszéltük!”

Megvártam, hogy lejöjjön, aztán elestem és elterültem a földön. Nem volt nehéz, minden erőm elhagyott. Arya rám vetette magát és nyalogatni kezdte az arcomat. Anyám kikiabált az ablakon:

– Jól vagy, Lou?

Hugo anyámra nézett, aztán rám.

Anyám tovább égetett:

– Fáj valamid? Tudsz mozogni?

Hugo odajött hozzám, és a kezét nyújtotta, hogy felsegítsen.

Az én kezem remegett.

– Megütötted magad?

– Nem, minden oké… Köszönöm.

– Oké.

Elengedte a kezemet, és a kapujuk felé indult.

Anyám termett mellettem.

– Minden rendben, Lou? Mi történt?

Csak mosolyogtam. Egy hétig nem mostam meg a jobb kezem.

A nőgyógyász elmagyarázza a különböző fogamzásgátlási módszereket. Kihangsúlyozza, hogy a tablettával ellentétben az óvszer megvéd a fertőzésektől is. Ezt már mind tudom. Anya ezerszer elmagyarázta, rajzokkal, oktatóvideókkal és ábrákkal. Hugót rendszeresen tesztelik, semmi veszély. Megesküdött rá. Utálja az óvszert. Azt mondta, ha igazán szeretem, szuper lenne, ha szedném a tablettát. Még sokkal jobban szeretem, mint „igazán”.

3.
Diane

Ez az asztal az első bútordarab, amelyet közösen vásároltunk. Kéz a kézben jártuk az üzletsorokat, és végül erre esett a választásunk, nem ez volt a legrobusztusabb, nem is a legszebb darab, de megvolt az a hatalmas előnye, hogy ki tudták szállítani a költözésünk napján. Nemcsak egy asztal volt, hanem maga az új kezdet, és a négy fenyőlábán ott feküdt a csatamező, amelyen átküzdöttük magunkat, amikor mindketten elváltunk az akkori házastársunktól. Elsírtam magam a boldogságtól azon a kihúzható asztallapon.

Ennél az asztalnál ülünk. Kint szikrázóan süt a nap és ragyogó kék az ég, amikor összetöri a szívemet.

– Diane, én már nem tudom, mit érzek.

Leteszi a bögréjét, megtörli a száját, és a falat bámulja mögöttem, elég közel az arcomhoz ahhoz, hogy figyelje a reakciómat, de ne kelljen a szemembe néznie. Lou még alszik, Tom a fürdőszobában készülődik. Az ég rárogy a kihúzható asztallapra.

– Hogy érted?

– Át kell gondolnom.

– A tegnap este miatt?

– Tegnap este?

– Amiért összekaptunk Lou miatt? Nem kellett volna ellenkeznem veled a gyerekek előtt, tudom, de néha képtelen vagyok uralkodni magamon. Túl kemény vagy hozzá.

A kezébe temeti az arcát. A jegygyűrűjére szegezem a tekintetemet.

– Nem erről van szó, Diane. Csak ezernyi kérdés merül fel bennem mostanában. Nem tudom, tényleg ezt akarom-e.

Az utolsó szavaknál szélesen körbemutat.

Ezt. A halványzöldre festett konyhát? A négy névre szóló bögrét a fapolcon? A hatvanhét négyzetméteres lakást a harmadikon, kilátással a parkolóra? A vajszínű kanapét? A közös számítógépet a nappali sarkában? A vastag függönyt, amely megvéd a kíváncsi szomszédoktól?

Ezt. A kocsi lehajtható tetejét, amelyen befolyik a víz? A fürdőszoba cserére szoruló lámpáját? A hónapok óta felakasztásra váró képeket? A telefont a banknak, hogy átütemezzük a folyószámlahitelt? A szemetet, amelyet le kell vinni?

Ezt. A fiunk rajzait, amelyeket mágnessel raktunk a hűtőre? Az apák napján büszkén elmondott verset? A bevásárlókörutakat a lányommal? A filmnézést, amikor mind a négyen ott szorongunk a kanapén, a takaró alatt? Tom utánzó számait? Lou színes rajzait? Az egymásba fonódó testünket?

Ezt. Minket?

Feláll.

– Nem mondom, hogy vége van. Csak át kell gondolnom.

– Van valakid?

– Hagyd abba!

Ez nem válasz, de nem ismétlem meg a kérdést. Seb nem kitérő típus, még a végükre sem ér, máris megosztja a gondolatait. Egyenes, ez az egyik fő tulajdonsága, amiért beleszerettem azután, hogy tizenkét évet éltem Lou apjának hazugságaival. És az az elem, amiért nem gyanakodtam.

A bejelentése éles fényében új értelmet nyernek az elmúlt hetek. A sóhajai, a felfortyanásai. A folyton a kezében lévő telefon. A hallgatása. A teste az ágy szélén. A homlokomra adott gyors csókjai.

– Szeretsz még?

– Nem tudom, Diane. Fulladozom. Nem tudom, ki vagyok. Nem akarok nyolcvanévesen arra ébredni, hogy megbántam.

Lou az utolsó szavaknál lép be álomittas szemmel. Úgy tűnik, semmit sem hallott. Puszit nyom Seb arcára, aki elhagyja a konyhát, aztán átöleli a nyakamat.

Mosolyt erőltetek az arcomra. Sokan ellenséges terepnek, áthatolhatatlan dzsungelnek írják le a kamaszkort. Arroganciát, szemtelenséget, hálátlanságot emlegetnek. Szerencsésnek érzem magam. A lányom a tizenhat éve ellenére bújós és kedves. Előfordul, hogy ellenkezik, hogy felemeli a hangját, de a pihés fejű kisbaba, aki háromévesen aludta végig először az éjszakát, kiegyensúlyozott fiatal lánnyá cseperedett, és büszke vagyok arra, amilyen a kapcsolatunk.

Betesz egy szelet kenyeret a pirítóba.

– Anya, szólnál Tomnak, hogy jöjjön ki a fürdőből? Nem tudom, mit csinálhat, de el fogok késni a suliból.

– Itt vagyok – kiáltja a fiam a konyhába lépve.

Lou tekintetén látom, hogy alig bírja visszatartani a nevetést.

– Bezselézted a hajadat? – kérdezi az öccsét.

– Nagyon látszik? – nyugtalankodik Tom elbizonytalanodva. – Természetes hatást akartam. Másokon mindig olyan jól néz ki.

– Mutasd, édesem, rendbe hozzuk!

Kinyújtom a kezem, hogy meglazítsam a tincseit, de egy kemény és tömbszerű anyagba ütközöm.

– Jaj, eltört a csuklóm!

– Komolyan? – rémül meg a fiam.

Hajlamos vagyok elfelejteni, hogy még nem érti az iróniát. A nővére kihasználja a helyzetet:

– Csak óvatosan adj puszit, még megölsz valakit.

Sebet megelőzi a nevetése.

– Öregem, nem akarod felakasztani a képeket a folyosón? Háromszor rábólintasz a szögre a hajaddal, és meg is van!

– Apa, ez nem vicces!

– Szerintem igazán szórakoztató az apád – nevet Lou.

A hétköznapi jelenet az utolsó alkalom hangulatát ölti. Seb szép napot kíván nekünk, és sajnálkozó mosolyt küld felém.

Azon az átkozott kihúzható asztallapon könyökölve, keserű megállapítással nézek utána. Néhány nappal a tizedik házassági évfordulónk előtt ez az első alkalom, hogy meglep.

4.
Diane

Tom mindig elsőként jön ki az iskolából. Kiront az osztályból, végigrohan az aszfaltozott sétányon, és a nyakamba ugrik. A munkaidő-beosztás módosítását kértem a főnökömtől, hogy hetente kétszer átélhessem az élményt. Hatodikra úgyis vége lesz. Jobb esetben azt talán megengedi majd, hogy amikor elég messze vagyunk már az iskolától, adjak egy puszit; rosszabb esetben inkább a buszt választja. Ki akarom használni: három évem van még, hogy a fiam egész univerzuma legyek.

– Jó napod volt, édesem?

– Hm. Mattéo kinevetett a hajam miatt.

– És ezenkívül? Történt valami érdekes?

– Nem.

Csak a negatívumokat jegyzi meg. Órákon át szórakozik a társaival, érdekes dolgokat csinál a nagyon lelkes tanítónőjével, az ebéd sem rossz, a nap végén mégis csak az a kellemetlen megjegyzés jut eszébe, amelyet egy szintén algafrizurás kis osztálytársa tett rá. Szívesen megkíméltem volna ettől az örökségtől.

Lou és Tom annyira különbözők, amennyire testvérek csak különbözhetnek. Ha Lou apja hallana, rögtön rávágná: „féltestvérek”. Pedig ők ketten egészen szeretik egymást, soha nem tapasztaltam, hogy megfeleznék a kapcsolatukat. Egyébként sem hiszem, hogy ez magyarázná a különbözőségüket. Tom az első osztály feléig minden reggel sírt. Lou akkor sírt, amikor az első iskolai napja után haza kellett jönnie. Tomnak időbe telt, mire lettek barátai; Lou körül mindig sokan vannak. Tom bőbeszédű, Lou inkább megfigyelő. Tom nem bírja a szoros ruhákat, a szokatlan ételeket, a kézszárítók hangját, a tömeget, a támpontok elvesztését; Lou bármit megeszik, bárhol és bármikor. Tom sír, ha elesik; Lou nevetve feláll. Tom dühödten elhajítja azokat a tárgyakat, amelyeket nem tud működésre bírni; Lou órákat tölt azzal, hogy szétszedi, összerakja, megjavítja őket.

Azt mondják, az ember a gyerekei növekedésével együtt tanulja a szülőséget. Szerintem nem tanulunk semmit, már a születéskor leosztják a lapokat. Ami működik az egyiknél, nem érvényes a másiknál. Nem lenne szabad összehasonlítani őket, de tény, hogy Tom rávilágít Lou könnyű és erős természetére. A fiam inkább egy törékeny kismadarat idéz, akinek védelemre, bátorításra van szüksége.

– Behúztam Paulnak – jelenti be a törékeny kismadaram, amint beül a kocsiba.

– Ó!

– A tanító néni azt mondta, beszélni fog veled. Biztos megfeledkezett róla.

– Te szemmel láthatólag nem. Tudod, hogy nem szabad verekedni, Tom. Miért csináltad?

– Megelőzött a menzán.

– Ez nem ok az erőszakra.

– Tudom. De ehhez volt kedvem.