Borító

A fordítás Ken Follett: The Evening and the Morning. The Prequel to the Pilars of the Earth alapján készült

Fordította Bihari György és Sóvágó Katalin

Szerkesztette: Rózsa Judit

Borítóterv: Malum Stúdió, Szabó Vince

A kötetet tervezte és tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Ken Follett, 2020

Hungarian translation © Bihari György, 2020

Copyright © Gabo Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-012-4

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

E. F. emlékének

Róma bukásával Britannia is lehanyatlott. A romlásnak indult római villák mellett az emberek olyan egyszobás kunyhókat húztak fel maguknak fából, amelyeknek még kéményük sem volt. A római fazekasok tudása – ami lehetővé tette az élelmiszerek tárolását – nagyobbrészt odaveszett. Egyre kevesebben tudtak írni-olvasni.

Ezt az időt néha Sötét Kornak hívják. A haladás ötszáz éven át csüggesztően lelassult.

Azután végre változni kezdtek a dolgok…

Első rész

AZ ESKÜVŐ

Kr. u. 997

1. fejezet

997. június 17., csütörtök

Edgarnak még élete legfontosabb éjszakáján is nehezére esett a virrasztás.

Leterítette köpenyét a náddal felhintett padlóra, és most azon feküdt abban a barna, térdig érő gyapjúingben, amit éjjel-nappal viselt egész nyáron. Télen magára csavarta a köpenyt, és a tűz mellé dőlt le. Most azonban meleg volt az idő: már csak egy hét választotta el őket a nyári napfordulótól.

Edgar mindig tudta a dátumokat. A legtöbb embernek a papokhoz kellett fordulnia, akik vezették a kalendáriumokat. Bátyja, Erman egyszer megkérdezte:

– Te honnan tudod, mikor van húsvét?

Ő pedig azt felelte:

– Hát mert az mindig az első vasárnap a március huszonegyedik napját követő első holdtölte után, ugyebár.

Hiba volt hozzátenni az „ugyebár”-t, mert kapott Ermantől egy gyomorszájast, amiért csúfolódik. Ez évekkel ezelőtt történt, amikor Edgar még kicsi volt. Mostanra felnőtt. Nyárközép után három nappal lesz tizennyolc éves. A bátyjai nem üthették meg többé.

Megrázta a fejét, mert majdnem elaludt gondolatainak csapongásától. Igyekezett kényelmetlenül elhelyezkedni, az öklére hajtotta az arcát, hogy ébren maradjon.

Vajon meddig kell még várnia?

Elfordította a fejét, a tekintete megkerülte a tüzet. Az otthona olyan volt, mint szinte minden ház Combe városában: tölgyfadeszka falak, zsúptető, földpadló, amit részben eltakart a közeli folyóparton vágott nád. Ablak nem volt. Az egyetlen szoba közepén kőből rakott négyszögben égett a tűz. Vas háromláb állt benne, amelyre föl lehetett akasztani a fazekakat. A lábak pókhálószerű árnyékot rajzoltak a zsúptetőre. Körös-körül a falakba ütött peckekről lógtak a ruhák, a konyhafelszerelés meg a hajóépítő szerszámok.

Edgar nem tudta, hogyan múlt el az éjszaka, mert elbólinthatott, talán többször is. Korábban a nyugovóra térő városka hangjait hallgatta: két részeg egy trágár dalocskát kornyikált, a szomszédban egy házaspár dühös szitkokat vágott egymás fejéhez, ajtó csapódott, kutya ugatott, valahol a közelben egy nő zokogott. De most már csak a védett partszakaszon megtörő hullámok mormoltak halk altatót. Edgar az ajtót bámulta, kereste a szélein az árulkodó fényt, de csak sötétséget látott. Tehát vagy lenyugodott a hold, azaz vége felé járhat az éjszaka, vagy felhős az ég, ami semmit sem mond.

Körülötte hált a család, közel a falakhoz, ahol kevesebb a füst. Papa és mama egymásnak háttal. Éjszaka néha fölébredtek, ilyenkor összeölelkeztek, suttogtak, együtt mozogtak, aztán lihegve hátrahanyatlottak: de most úgy aludtak, akár a tej. Papa hortyogott. A húszéves Erman, a legidősebb fivér, Edgar közelében feküdt. Eadbald, a középső, behúzódott a sarokba. Edgar hallotta nyugodt, egyenletes lélegzésüket.

Végre megszólalt a templom harangja.

A város túlsó végében volt egy monostor. A szerzetesek tudták mérni az éjszaka óráit: fokokra beosztott, nagy gyertyákat készítettek, amelyek, miközben leégtek, mutatták az időt. Egy órával hajnal előtt meghúzták a harangot, azután fölkeltek a hajnali istentisztelethez.

Edgar még egy kicsit feküdt. A harangozás felverhette mamát, aki éber alvó. A fiú időt adott neki, hogy visszaalhasson. Azután végre feltápászkodott.

Halkan összeszedte a köpenyét, a cipőjét és az övét a hüvelyben lógó tőrrel. Mezítláb keresztülvágott a szobán, kikerülve a bútorokat: egy asztalt, két zsámolyt és egy padot. Hangtalanul nyílt az ajtó. Tegnap vastagon bekente birkafaggyúval a fából faragott csuklópántokat.

Ha most felébred valaki, és kérdezősködik, majd azt feleli, hogy vizelni megy, és reménykedik, hogy nem veszik észre a kezében a cipőt.

Eadbald felnyögött. Edgar megkövült. Felébredt volna Eadbald, vagy csak álmában adta ki ezt a hangot? Nem tudta. De Eadbald amúgy is békés természetű, sosem akadékoskodik, akárcsak papa. Nem fog bakafántoskodni.

Kilépett a házból, óvatosan becsukta az ajtót.

A hold lement, de az ég felhőtlen volt, a partot megvilágította a csillagfény. A ház és a dagályvonal jelzője között volt egy sólya. Papa hajóács volt, és a három fia vele dolgozott. Papa jó mesterember és rossz üzletember volt, így mama döntött pénzügyi dolgokban, és oldotta meg a nehéz számtani feladatokat, hogy mennyit kérjenek egy csónakhoz vagy hajóhoz hasonlóan bonyolult járműért. Ha egy vevő igyekezett lealkudni az árat, és papa hajtott volna a szavára, mama vette rá, hogy ne engedjen.

A műhelyt nézve befűzte a cipőjét, és felcsatolta az övét. Csak egy félkész jármű állt benne, egy kis folyami evezős csónak. Mellette nagy és értékes farakás magasodott, félbevágott és elnegyedelt rönkök várták, hogy csónakhoz való részekké alakítsák őket. Havonta egyszer az egész család kiment az erdőbe, és kivágott egy terebélyes tölgyfát. Papa és Edgar kezdték, felváltva lendítették meg hosszú nyelű fejszéjüket, szabatos éket vágva ki a törzsből. Azután megpihentek, átadva a helyüket Ermannek és Eadbaldnak. Amikor kidőlt a fa, levagdosták róla az ágakat, azután leúsztatták a folyón Combe-be. Természetesen fizetniük kellett: az erdő Wigelmé volt, a tháné,{1} akinek a legtöbb combe-i fizette a bérletet, és Wigelm tizenkét ezüstpennyt követelt minden egyes fáért.

A farakáson kívül volt még a műhelyben egy hordó kátrány, egy kötéltekercs és egy fenőkő. Az udvart a Grendel nevű megláncolt, fekete szelindek őrizte. Grendel pofája már szürkült, és túl öreg volt ahhoz, hogy nagy kárt tegyen a tolvajokban, de még mindig képes volt ugatásával felverni a családot. Most éppen hallgatott, és a fejét mancsára fektetve, közömbösen nézte Edgart. A fiú letérdelt, és megsimogatta a fejét.

– Isten veled, vén kutya – mormolta, és Grendel megbillentette a farkát, de nem állt föl.

Volt a sólyán egy kész jármű is, amelyet Edgar a sajátjának tekintett. Ő maga építette eredeti viking mintára. Igaziból még sosem látott vikingeket – az ő életében egyszer sem portyáztak Combe-ben –, de két éve a tenger kivetett egy üres, feketére égett roncsot, amelynek sárkányos orrdíszét félig szétverték, vélhetőleg egy csata után. Edgart lenyűgözte a megcsonkított szépség: a kecses ívek, a kígyóként hajló, hosszú orr, a karcsú hajótest. Ám a hajótest hosszában végigfutó, hatalmas gerinc volt rá a legmélyebb hatással. Némi töprengés után rájött, hogy az adja meg a hajónak a szilárdságot, amely lehetővé teszi, hogy a vikingek keresztülvágjanak a tengeren. Edgaré az eredeti szerényebb változata volt, kétevezős csónak, kicsiny, négyszögletű vitorlával.

Tudta, hogy tehetséges. Máris jobb hajóépítő volt a bátyjainál, és hamarosan utoléri papát. Ösztönös érzékkel szerkesztette meg a formákból a szilárd felépítményeket. Pár éve kihallgatta papát, amint azt mondja mamának:

– Erman lassan tanul, Eadbald gyorsan, de Edgar mintha már akkor megértene, amikor még ki se nyitottam a szájamat.

Ez volt az igazság. Vannak emberek, akik fölvesznek egy hangszert, amelyen sosem játszottak, dudát vagy lantot, és néhány perc múlva már dallamot csalnak ki belőle. Edgarnak ilyen tehetsége volt a hajókhoz és a házakhoz is. Ha azt mondta: „az a hajó jobbra fog dőlni”, vagy: „ez a tető be fog ázni”, mindig igaza lett.

Most eloldotta csónakját, és letolta a partra. A megtörő hullámok hangja elfojtotta a homok csikorgását a csónak alatt.

Kislányos kuncogásra rezzent föl. A csillagfényben látta, hogy egy meztelen nő fekszik a homokban, a nőn pedig egy férfi. Valószínűleg ismerte mindkettőt, de az arcuk elmosódott, ő pedig elkapta a tekintetét, nem is akarta tudni, kicsodák. Sejtette, hogy tetten érte őket. A nő mintha fiatal lett volna, a férfi talán házasember. Az egyház kikelt a házasságtörés ellen, de az emberek nem mindig tartották be a szabályokat. Edgar a párocskára ügyet sem vetve a vízre tolta a csónakot.

Visszapillantott a házra, és belenyilallt a sajnálkozás. Látja-e még valaha? Amióta az eszét tudta ez volt az egyetlen otthona. Tudta, mert mesélték neki, hogy egy Exeter nevű másik városban az apja egy hajóépítő mesternél dolgozott; még ölbeli volt, amikor a család elköltözött Combe-be, ahol papa egy evezős csónakra szóló megrendeléssel belevágott a saját vállalkozásába. Edgar ebből semmire sem emlékezett. Ez volt az egyetlen otthon, amelyet ismert, és most örökre elhagyja.

Apjának szerencséje volt, mert talált másutt munkát. Az üzlet azóta hanyatlott, hogy Edgar betöltötte a kilencet, mert a vikingek megújították támadásaikat Dél-Anglia ellen. Veszélyes volt kereskedni és halászni, ha a martalócok a közelben tartózkodtak. Csak a bátrak vásároltak hajót.

A csillagfénynél látta, hogy a kikötőben három hajó áll: két heringhalász és egy frank kereskedőhajó. A homokra kihúzva még egy maroknyi kisebb vízi jármű sorakozott, folyami és part menti hajózásra alkalmasak. Az egyik halászhajó építésében ő is segített. Ám Edgar még emlékezett olyan időkre, amikor tucatnyi vagy annál is több hajó volt a kikötőben.

Megcsapta a délnyugati friss szellő. Errefelé ez volt az uralkodó széljárás. Hajócskájának volt vitorlája, persze kicsi, mert a vitorla drága: egy tengerjáró hajó teljes méretű vitorlája négy év alatt készül el, ha egy asszony dolgozik rajta. Ám most aligha érdemes vitorlát bontani a rövid útra az öblön át. Evezni kezdett, amit alig érzett meg. Hatalmas izmai voltak, mint egy kovácsnak. Apjának és a fivéreinek szintúgy. Heti hat napban, reggeltől estig fejszével, bárddal és fúróval alakították a hajótesthez való tölgydeszkákat. Kemény munka volt, megedzette a férfiembert.

Jókedve támadt, mert sikerült kereket oldania, és találkozni fog a nővel, akit szeret. A csillagok ragyogtak, a part fehéren izzott, és amikor az evezők felkavarták a vizet, a bodorodó tajték olyan volt, mint kedvesének leomló haja.

Sungifu volt a neve, de csak Sunninak hívták, és rendkívüli volt minden szempontból.

Edgar látta a tengerparti épületeket, amelyeknek zöme a halászok és a kereskedők munkahelye volt: egy bádogos kovácsműhelyét, aki rozsdamentes alkatrészeket készített a hajókhoz; a hosszú udvart, ahol egy kötélverő sodorta a portékáját; és a kátrányfőző hatalmas kemencéjét, amelyben fenyőrönkök lepárlásával állították elő a ragacsos folyadékot a hajóácsoknak, hogy vízhatlaníthassák hajóikat. A víz felől a város mindig nagyobbnak látszott: sok száz ember otthona volt, akiknek többsége közvetlenül vagy közvetve a tengerből élt.

Edgar az öböl túlpartját kémlelte, ahova tartott. A sötétben akkor sem látta volna Sunnit, ha az asszony történetesen ott van, de bizonyosan nincs, mert úgy szervezték meg, hogy hajnalban találkozzanak. Ennek ellenére folyvást azt a pontot bámulta, ahol hamarosan megjelenik.

Sunni huszonegy éves volt, több mint három évvel idősebb Edgarnál. Az ifjú szeme azon a napon akadt meg rajta, amikor a parton üldögélt, és a viking roncsot bámulta. Látásból persze ismerte – mindenkit ismert, aki a városban lakott –, de korábban nem nagyon nézte meg, és semmit sem tudott a családjáról.

– Téged a ronccsal együtt mosott ki a víz? – kérdezte a nő. – Olyan mozdulatlanul ültél itt, hogy azt gondoltam, uszadék vagy. – Edgar rögtön megállapította, hogy színes képzelőereje van, ha ilyeneket mond kapásból, így elmagyarázta Sunninak, mi bűvölte el a hajó vonalaiban, mert érezte, hogy megérti őt. Egy órán át beszélgettek, és Edgar szerelmes lett.

Azután a nő elmondta, hogy férjnél van, de akkor már késő volt.

A férje, Cyneric, betöltötte a harmincat. Sunni tizennégy éves volt, amikor hozzáadták. Cynericnek volt egy kis nyája fejőstehenekből, és Sunni gazdálkodott a tejjel. Agyafúrt volt, és sok pénzt keresett a férjének. Nem született gyerekük.

Edgar hamar megtudta, hogy Sunni gyűlöli Cynericet, aki az esti fejés után mindennap elment a Tengerész nevű sörházba, és lerészegedett. Amikor Cyneric kocsmázott, Sunni kiosonhatott az erdőbe, és találkozhatott Edgarral.

De mostantól nincs bujkálás. Ma együtt szedik fel a sátorfájukat, illetve bontanak vitorlát. Edgarnak munkát, sőt házat is felajánlottak innen hetven kilométerre, egy halászfaluban. Szerencséjére talált egy hajóépítőt, akinek emberre volt szüksége. Edgarnak nem volt pénze – sose volt pénze, mama azt mondta, felesleges –, ám voltak szerszámai a csónak beépített rekeszében. Új életet kezdhetnek.

Amint Combe-ben mindenki megtudja, hogy elmentek, Cyneric úgy veszi, hogy újraházasodhat. A feleség, aki megszökik egy másik férfival, gyakorlatilag felbontja a házasságát; az egyháznak nem fog tetszeni, de akkor is ez a szokás. Sunni azt mondta, Cyneric néhány héten belül útnak indul, és keres valahol vidéken egy koldusszegény családot, ahol lesz egy csinos, tizennégy éves lány. Edgar nem értette, minek akar ez az ember megnősülni: Sunni szerint nem nagyon érdekelték az ágybeli dolgok.

– Szereti, ha van valakije, akinek parancsolgathat – felelte az asszony. – Velem az volt a baj, hogy túl idős lettem, és megutáltam.

Cyneric nem fogja üldözni őket, még ha rájön is, hol vannak, ami valószínűtlen, legalábbis egy ideig.

– De ha tévedtünk, és Cyneric ránk talál, a szart is kiverem belőle – fogadkozott Edgar. Látta Sunni arcán, hogy ezt oktondi kérkedésnek tartja, és igazat adott neki. Sietve hozzátette. – De valószínűleg nem kerül rá sor.

Megérkezett az öböl túlpartjára, kihúzta a vízből a csónakot, és egy sziklához kötötte.

Hallotta a szerzeteseket, ahogy kántálva imádkoznak. A közelben volt a monostor; Cyneric és Sunni pár száz méterrel messzebb azon túl lakott.

Edgar leült a homokba, kinézett a sötét tengerre meg az éjszakai égre, és az asszonyra gondolt. Képes lesz olyan könnyen lelépni, mint ő? Mi lesz, ha Cyneric felébred, és megakadályozza a szökését? Talán verekednek; Cyneric akár meg is verheti Sunnit. Edgar váratlanul kísértésbe esett, hogy a tervet megváltoztatva máris induljon a házukhoz, és elhozza az asszonyt.

Nagy erőfeszítéssel leküzdötte a kísértést. Jobb, ha az asszony maga intézi az ügyet. Cyneric bizonyára részegen horkol, Sunni pedig úgy mozog, mint egy macska. Azt tervelte ki, hogy egyetlen ékszerével, a vékony szíjra fűzött, bonyolult vésetű ezüstkoronggal a nyakában fekszik ágyba. Övtarsolyában ott lesz a hasznos tű, a fonal és a hímzett vászon hajpánt, amelyet különleges alkalmakkor visel. Edgarhoz hasonlóan néhány néma pillanat alatt kívül lehet a házon.

Hamarosan itt lesz, a szeme villog az izgalomtól, nyúlánk teste mohón vágyik a szeretőjére. Szorosan átölelik egymást, szenvedélyesen csókolóznak; azután Sunni beszáll a csónakba, és Edgar kitolja a vízre, a szabadságba. Majd evez egy kicsit kifelé, azután ismét megcsókolja az asszonyt. Hogy mikor szeretkezhetnek? Az asszony ugyanolyan türelmetlen lesz, mint ő. Megkerülheti a fokot, azután leengedi a horgonynak használt, kötélre erősített sziklát, és lefekhetnek a csónakban az ülések alá; kicsit kényelmetlen, de mit számít az? A csónak lágyan ring a hullámokon, és meztelen bőrüket melegen simogatja majd a felkelő nap.

Bár talán bölcsebb, ha kibontják a vitorlát és növelik a távolságot maguk és a város között, mielőtt kockáztatnának egy megállást. Edgar egy teljes nap előnyt akart. Nehéz lesz ellenállni a csábításnak, amikor ennyire közel van Sunni, őt nézi, és boldogan mosolyog. Ám ennél fontosabb, hogy biztosítsák a jövőjüket.

Eldöntötték, hogy új otthonukban házasoknak mondják magukat. Eddig még egyetlen éjszakát sem töltöttek ágyban. Mostantól együtt vacsoráznak minden este, egymás karjában fekszenek minden éjszaka, reggel pedig sokatmondóan mosolyognak egymásra.

Fény derengett a láthatáron. Pitymallott. Az asszony bármelyik pillanatban itt lehet.

Csak olyankor szomorodott el, ha eszébe jutott a családja. Örömmel megvolt a bátyjai nélkül, akik még úgy kezelték, mint egy oktalan gyerkőcöt, és igyekeztek úgy tenni, mintha nem lenne okosabb mindkettejüknél. Hiányozni fog papa, aki olyan dolgokra tanította, amelyeket élete végéig nem felejt el: „Nem számít, milyen jól lapolod a deszkákat, az illeszték mindig a leggyengébb rész lesz.” És a gondolatra, hogy elhagyja mamát, könnyek szöktek a szemébe. Olyan erős asszony volt. Ha rosszul mentek a dolgok, nem vesztegette az idejét arra, hogy a sorsra panaszkodjék, inkább nekilátott helyrehozni. Három éve, amikor papát kevés híján elvitte a forróláz, mama a férje felgyógyulásáig átvette a parancsnokságot a műhelyben: megmondta a három fiúnak, mit csináljanak, behajtotta a tartozásokat, ügyelt, hogy az üzletfelek ne mondják vissza a megrendeléseket. Vezető volt, és nem csak a családé. Papa tagja volt Combe tizenkét tagú elöljáróságának, de mama vezette a városlakók tiltakozását, amikor Wigelm thán növelni próbálta a bérleti díjakat.

A Sunnival közös jövő boldog ígérete nélkül nem bírta volna elhagyni a szüleit.

A gyönge fényben valami különöset pillantott meg odakint a vízen. Jó szeme volt, messziről felismerte a hajókat, meg tudta különböztetni őket a magas hullámoktól vagy az alacsonyan járó felhőktől, de most nem volt biztos benne, mit lát. A fülét hegyezte, hátha elfog valami távoli hangot, de csak a hullámverést hallotta.

Néhány szívverésnyi idő múlva mintha egy szörnyfej rémlett volna föl előtte, és végigfutott a hátán a hideg. Hosszú nyak, hegyes fülek, félelmetes agyarak rajzolódtak a halványan izzó égre.

A következő pillanatban rájött, hogy amit lát, az még egy szörnyetegnél is rosszabb. Ez egy viking hajó, amelynek hosszú, ívelt orrára egy sárkányfejet tűztek.

Feltűnt egy másik, majd egy harmadik és egy negyedik. Vitorláik feszültek az erősödő délnyugati szélben, és a könnyű hajók gyorsan siklottak a hullámokon át. Edgar felugrott.

A vikingek tolvajok és gyilkosok voltak, akik megerőszakolták a nőket. A partokon és a folyókról támadtak. Felgyújtották a városokat, mindent elvittek, ami mozdítható, és mindenkit megöltek a fiatal férfiak és nők kivételével, akiket elfogtak és eladtak rabszolgának.

Még egy pillanatig habozott.

Most már tíz hajót látott. Ez legalább ötszáz vikinget jelent.

Biztos, hogy vikingek? Mások is átvették újításaikat, és lemásolták hajóikat, maga Edgar is megtette. De azért látta a különbséget: az északi hajókból áradt az ugrásra kész fenyegetés, amelyet a vikingek egyetlen utánzója sem adhatott vissza.

Akárhogy is, ki más közeledhet ekkora létszámban, hajnaltájt? Nem, itt nem volt helye kétségnek.

A pokol közeledett felé.

Figyelmeztetnie kell Sunnit. Ha időben odaér, még elmenekülhetnek.

Bűntudata lett, amiért elsőnek az asszonyra gondolt a családja helyett. Őket is riasztania kell. De ők a város túlsó végében laknak. Először Sunnit kell megtalálnia.

Megfordult, és végigfutott a parton, az ösvényt figyelve, nehogy belebotoljon valamibe. Egy perc múlva megállt, és kinézett az öbölbe. Elszörnyedve látta, milyen gyorsan haladnak a vikingek. Máris lobogtak a fáklyák, volt, amelyiknek a fényét a hullámok verték vissza, másokat kétségtelenül a parton vittek. Már ki is szálltak!

Egyelőre csöndben voltak. Még mindig hallatszott a szerzetesek imádkozása, akik semmit sem tudtak a sorsukról. Őket is figyelmeztetnie kell. De hát nem figyelmeztethet mindenkit!

Vagy talán mégis. Míg a templomtorony árnyképét nézte a világosodó égen, rájött, hogyan figyelmeztetheti Sunnit, a családját, a szerzeteseket és az egész várost.

A monostor felé kanyarodott. Alacsony kerítés emelkedett ki a sötétből; Edgar úgy ugrotta át, hogy nem is lassított. Földet érve megingott, azután visszanyerte az egyensúlyát, és továbbfutott.

A templomajtóból visszanézett. A monostor egy kis halomra épült, ahonnan belátta az egész várost és az öblöt. Vikingek százai csobogtak a sekély vízben a part felé, a város irányába. Látta, hogyan kap lángra egy tető, amelynek szalmája ropogósra száradt a nyáron, azután egy másik, majd egy harmadik. Ismerte a város összes házát és tulajdonosaikat, de a félhomályban nem látta, melyik kié.

Hát az övék ég-e már, gondolta komoran.

Kivágta a templomajtót. A hajóban nyugtalanul vibrált a gyertyafény. A szerzetesek éneke megszakadt a torony aljához rohanó Edgar láttán. Észrevette a kötelet, megmarkolta, meghúzta. Rémületére a harang nem adott hangot.

Az egyik szerzetes kivált a csoportból, és feléje sietett. Pilisét göndör fehér fürtök övezték. Edgar felismerte Ulfric apátot.

– Hordd el magad, oktalan kölyök! – háborgott az apát.

Edgarnak nem volt ideje magyarázkodni.

– Harangoznom kell! – kiáltotta lázasan. – Mi baja a harangnak?

A matutinum{2} félbeszakadt, most már valamennyi szerzetes őket figyelte. Odajött hozzájuk egy második is, Maerwynn, a valamivel fiatalabb konyhamester, aki nem volt olyan nagyképű, mint Ulfric.

– Mi az, Edgar? – kérdezte.

– Itt vannak a vikingek! – kiáltotta Edgar. Ismét meghúzta a kötelet. Még sosem próbált megszólaltatni egy templomi harangot, és megdöbbentette a súlya.

– Ó, ne! – kiáltotta Ulfric apát, akinek pöffeszkedése átváltott rémületbe. – Isten irgalmazzon nekünk!

– Biztos vagy benne, Edgar? – kérdezte Maerwynn.

– Láttam őket a parton!

Maerwynn az ajtóhoz futott és kinézett. Fehér arccal tért vissza.

– Igaz – mondta.

– Fusson, ki merre lát! – rikoltotta Ulfric.

– Várjunk! – mondta Maerwynn. – Edgar, húzzad csak! Többször meg kell húzni, hogy szóljon, és ne engedd el a kötelet. Még van néhány percünk, mielőtt ideérnek. Szedjetek össze mindent, mielőtt elfuttok: elsőnek a szentek ereklyéit, azután a drágaköves ékességeket meg a könyveket, és azután futás az erdőbe!

Edgar a kötélbe kapaszkodott, és hagyta, hogy az felrántsa a padlóról. Egy perc múlva megkondult a hatalmas harang.

Ulfric felkapott egy ezüstkeresztet, és kirohant, társai követték, némelyek fejvesztett kiáltozással, mások higgadtan, az összeszedett értéktárgyakkal.

A harang himbálózni kezdett, és most már kitartóan kongott. Edgar a saját súlyát felhasználva eszeveszetten húzta a kötelet. Mindenkivel tudatni akarta, hogy ez nemcsak a szerzetesek ébresztésére szolgál, de riasztja az egész várost.

Egy perc múlva bizonyosra vehette, hogy teljesítette a feladatát. Elengedte a kötelet, és kirontott a templomból.

Égő zsúp erős szaga csiklandozta az orrát: a lángok ijesztő gyorsasággal harapóztak el az erős délnyugati szélben. Közben világosabb lett. A városban az emberek kirohantak házaikból, csecsemőket, gyermekeket ölelve magukhoz, meg minden mást, ami értékük volt, szerszámokat, tyúkokat, pénzeszacskókat. A leggyorsabbak már a földeken át nyargaltak az erdő felé.

Lesznek, akik megmenekülnek, gondolta Edgar, hála annak a harangnak.

A sokasággal szemben, barátokat-szomszédokat kerülgetve igyekezett Sunni házához. Látta a péket, aki korán kelhetett a sütéshez; most a hátán egy zsák liszttel futott ki a házból. A Tengerész nevű sörházban csend volt, a bentieknek még a riasztás után is nehezükre esett tápászkodni. Wyn, az ékszerész a hátára szíjazott ládával lovon menekült; a rémült állat belegázolt a tömegbe, miközben gazdája görcsösen kapaszkodott a nyakába. Egy Griff nevű rabszolga egy öregasszonyt cipelt, aki a gazdája volt. Edgar minden szembejövőt megnézett, mert hátha Sunni is köztük van, de nem látta az asszonyt.

Ekkor találkozott a vikingekkel.

Az előőrs tucatnyi nagydarab férfiból és két ijesztő külsejű nőből állt: mindegyik bőrmellényt viselt, és lándzsákkal-bárdokkal voltak felfegyverkezve. Sisak nem volt rajtuk, és Edgar a félelemtől öklendezve állapította meg, hogy azért nincs, mert szükségtelennek tartják ezt a védelmet az ügyetlen városiakkal szemben. Néhányan máris vitték a zsákmányt: mutogatásra és nem harcra szánt, ékköves markolatú kardot, pénzeserszényt, aranyozott bronzveretekkel díszített, értékes nyerget. Egyikük egy fehér lovat vezetett, Edgar felismerte benne az egyik heringhalászhajó gazdájának hátasát, egy másik egy lányt cipelt a vállán, hála istennek, nem Sunnit!

Hátrálni kezdett, ám a vikingek egyre jöttek, és ő nem menekülhetett, mert meg kellett találnia Sunnit.

Néhány bátor városi ellenállt. Háttal voltak Edgarnak, így nem tudta, kik azok. Egynél íj és nyíl volt, másoknál fejsze vagy tőr. Edgar néhány szívverésnyi ideig csak bámult, megbénította az emberi húsba hasító éles pengék látványa, a sebesültek állati üvöltése, az égő város szaga. Mostanáig kötekedő fiúk vagy részeg férfiak ökölharca volt minden tapasztalata az erőszakról. Ez más volt: kifröccsenő vér, kifordult belek, a fájdalom és a félelem sikolya. Megdermedt a látványtól.

Combe halászai és kereskedői nem vehették föl a versenyt a támadókkal, akik az erőszakból éltek. Pillanatok alatt levágták a helyieket, és már gázoltak is tovább egyre nagyobb számban.

Edgar összeszedte magát, és beugrott egy ház mögé. El kellett menekülnie a vikingektől, de annyira nem ijedt meg, hogy elfeledkezzen Sunniról.

A támadók a főutcán nyomultak előre, üldözve Combe lakosait, akik ugyanezen az úton menekültek, de a házak mögé egyetlen viking sem tette be a lábát. Minden házhoz tartozott körülbelül fél hektár föld: sokaknak voltak gyümölcsfáik, veteményesük, a gazdagabbaknak tyúk– vagy disznóóljuk. Edgar egyik hátsó udvarról surrant a másikra, amíg el nem érte Sunni házát.

Sunni és Cyneric ugyanolyan házban lakott, mint minden combe-i, de az övékéhez tartozott egy vályogfalú fészer is, a tejház, amelynek tégláiba homokot és kavicsot kevertek, a tetejét pedig vékony kőlapokkal fedték le, hogy a helyiség hűvös maradjon. A tejház mellett volt egy kis mező, ahol a tehenek legeltek.

Edgar feltépte az ajtót, és berontott.

A padlón ott feküdt mozdulatlanul Cyneric, egy alacsony, testes, fekete hajú ember. Körülötte a nádat átáztatta a vér. A nyaka és a válla között tátongó seb már nem vérzett, és Edgar bizonyosra vette, hogy meghalt.

Brindle, Sunni barna-fehér foltos kutyája a sarokban állva reszketett és lihegett, ahogy akkor szokták a kutyák, ha megrémülnek.

De hol van az asszony?

A házból ajtó vezetett a fészerbe. Az ajtó nyitva állt, és amikor Edgar odaindult, hallotta, hogy Sunni felkiált.

Átlépett a fészerbe, és meglátta egy szálas, szőke viking hátát. Valamilyen dulakodás folyt, mert egy sajtár tej kiömlött a kőpadlóra, a hosszú jászlat pedig, amelyből a tehenek szénáztak, fellökték.

Egy töredék pillanattal később Edgar látta, hogy a viking ellenfele Sunni. Naptól barna arca elsötétült a dühtől, tátott szájából kivillant fehér foga, fekete haja lobogott. A vikingnél fejsze volt, de nem használta. A másik kezével igyekezett leteperni a hosszú konyhakéssel hadonászó Sunnit, akit inkább el akart fogni, semmint megölni, mert egy egészséges, fiatal nő értékes rabszolga.

Egyikük sem vette észre Edgart.

Mielőtt Edgar megmozdulhatott volna, Sunni eltalálta a vikinget a konyhakéssel. A felhasított arcból kilövellt a vér, a viking elbődült a fájdalomtól, bőszülten eldobta a fejszét, megragadta az asszony vállát, és a földhöz teremtette. Sunni nagyot esett, beleütötte a fejét a kőküszöbbe. Csúnya hangja volt. Edgar rémülten látta, hogy az asszony elvesztette az eszméletét. A viking fél térdre ereszkedett, és előhúzott a mellénye alól egy hosszú bőrszíjat, hogy megkötözze Sunnit.

Amikor kissé elfordította a fejét, észrevette Edgart.

Riadtan kapott elejtett fegyvere után, de elkésett. Edgar egy pillanattal előbb kapta föl a fejszét, semhogy a viking rátehette volna a kezét. Nagyon hasonlított arra a baltára, amellyel Edgar a fákat vágta ki. Megmarkolta a nyelét, miközben elméje valamely homályos rekeszében elraktározta, milyen gyönyörűen ki van egyensúlyozva a nyél és a fej, hátraszökkent, hogy a tápászkodó viking ne érhesse el.

Edgar hatalmas lendülettel meglóbálta a fejszét.

A háta mögül emelte a feje fölé, és tökéletes ívet rajzolva, gyorsan, keményen és pontosan lecsapott. Az éles fejsze pontosan a rabló feje búbját találta el. Kettéhasította a hajat, a bőrt és a csontot, kiloccsantotta az agyvelőt.

Edgar rémületére a viking nem esett össze azonnal, hanem mintha azon igyekezett volna, hogy talpon maradjon; azután mégis elszállt belőle a lélek, ahogy kialszik a gyertyaláng, és összecsuklott.

Edgar eldobta a fejszét, és letérdelt Sunni mellé. Az asszony meredten bámult. A fiú a nevét suttogta.

– Beszélj hozzám – kérte. Megfogta a kezét, fölemelte a karját. Ernyedt volt. Edgar szájon csókolta, és rádöbbent, hogy nem lélegzik. Kereste Sunni szívverését puha mellének íve alatt, amelyet imádott. Ott is hagyta a kezét, kétségbeesetten remélve, hogy kitapinthatja az élet jelét, és elsírta magát, mert semmit sem érzett. Sunni elment, soha nem fog verni a szíve.

Egy hosszú pillanatig hitetlenül meredt rá, azután végtelen gyengédséggel megérintette a szemhéját – szelíden, mintha félne, hogy fájdalmat okoz neki –, és lezárta a szemét.

Addig hajolt előre, amíg a feje megpihent Sunni mellén. Könnyei átáztatták a barna, háziszőttes ruhát.

Egy pillanattal később iszonyú düh töltötte el az ember ellen, aki elvette Sunni életét. Talpra ugrott, megragadta a fejszét, és csapkodni kezdte a viking halott arcát, szétzúzta a homlokát, kivágta a szemét, darabokra törte az állát.

Csak pillanatokig tartott a roham, azután rájött, milyen borzalmasan hiábavaló, amit csinál. Amikor abbahagyta, ordítást hallott kintről olyan nyelven, amely hasonlított az övéhez, mégsem volt egészen ugyanaz. Ez hirtelen ráébresztette a veszélyre, amelyben forog. Akár meg is halhat!

Nem érdekel, ha meghalok, gondolta, ám ez a hangulat csak másodpercekig tartott. Ha egy másik vikinggel találkozik, az ő fejét is ugyanúgy széthasíthatják, mint ezét az emberét a lába előtt. Bármennyire megrendítette a gyász, mégis rettegett a lehetőségtől, hogy agyoncsaphatják.

De mit tehet? Félt, hogy megtalálják a fészerben áldozatának holttestével, amely bosszúért kiált; de ha kimegy, biztosan elfogják és megölik. Riadtan körbejártatta a tekintetét: hova bújjon? Pillantása megállapodott a fából eszkábált, kezdetleges jászolon. Felborítva elég nagynak tűnik, hogy elrejthesse.

Lefeküdt a kőpadlóra, és már magára húzta a jászolt, amikor eszébe jutott valami. Fölemelte annyira, hogy megmarkolhassa a fejszét, és beránthassa magához.

Egy kis fény beszivárgott a deszkák résein. Edgar csöndesen feküdt és fülelt. A fa letompította a hangokat, de így is sok ordítozást és sikoltozást hallott kintről. Rettegve várakozott: bármelyik pillanatban bejöhet egy viking, aki elég kíváncsi ahhoz, hogy benézzen a jászol alá. Ha ez megtörténik, azonnal megpróbálja megölni a vikinget a fejszével, habár komoly hátrányban lesz, mert ő a földön fekszik, miközben ellenfele fölötte állt.

Egy kutya vinnyogását hallotta, és rájött, hogy Brindle-nek ott kell állnia a felfordult jászol mellett.

– Menj innen! – sziszegte, ám a hangja csak felbátorította a kutyát, aki még hangosabban vinnyogott.

Edgar káromkodott, azután fölemelte a jászol szélét, és behúzta a kutyát. Brindle ledőlt, és elhallgatott.

Edgar várakozott, hallgatta a mészárlás és a pusztítás szörnyű hangjait.

Brindle nyalogatni kezdte a viking agyvelejét a fejsze éléről.

Nem tudta, mennyi ideig maradt ott. Kezdett kimelegedni, és sejtette, hogy a nap már magasan jár. Végül a kinti lárma halkulni kezdett, ám Edgar nem tudhatta biztosan, hogy a vikingek elmentek-e. Valahányszor fontolóra vette, hogy kinéz, mindig úgy döntött, hogy egyelőre nem kockáztatja az életét. A gondolatai ismét Sunni felé fordultak, és ismét elsírta magát.

Brindle szundikált mellette, bár időnként nyöszörgött és reszketett álmában. Edgar azon tűnődött, hogy szoktak-e a kutyák rosszat álmodni.

Neki néha voltak rémálmai: egy süllyedő hajón volt, vagy nem tudott elugrani a dőlő tölgyfa elől, vagy erdőtűzből kellett menekülnie. Amikor egy ilyen álomból fölébredt, olyan hatalmas megkönnyebbülést érzett, hogy legszívesebben elsírta volna magát. Most mindegyre azt gondolta, hogy a viking támadás talán egy rémálom, amelyből bármelyik pillanatban felébredhet, és életben találja Sunnit. De nem ébredt föl.

Végül hangokat hallott, angolul beszéltek. Mégis habozott. A beszélők zaklatottak voltak, de nem vesztették el a fejüket; szomorúak voltak, de nem az életüket féltették. Ezek szerint a vikingek elmentek, okoskodott Edgar.

Hány barátját hurcolhatták el rabszolgának? Hány szomszédjukat gyilkolták le? Van még családja?

Brindle reménykedő hangokat hallatott, és igyekezett fölállni, ami nem ment könnyen a szűk helyen, de az állat úgy érezte, hogy most már lehet mozogni.

Edgar fölemelte a jászolt, Brindle azonnal otthagyta. Edgar, kezében a viking fejszével, kigurult a búvóhelyéről, majd visszaeresztette a jászolt a padlóra. Föltápászkodott, tagjai sajogtak a hosszas kuporgás után. Az övébe akasztotta a fejszét.

Azután kilesett a tejház ajtaján.

A város eltűnt.

Egy pillanatig csak bámult. Hogy tűnhetett el Combe? Bár természetesen tudta. Szinte minden házat porig égettek. Néhány még füstölt. Az, amit kőből raktak, itt-ott állva maradt, de nem ismerte fel őket azonnal. A monostornak két kőépülete volt: a templom és egy emeletes ház, földszintjén a refektóriummal,{3} az emeleten a hálóteremmel. Volt még két másik kőtemplom. Tovább tartott felismerni az ékszerész Wyn házát, akinek kőfalakkal kellett védekeznie a tolvajok miatt.

Cyneric tehenei életben maradtak, és most rémülten összebújtak a bekerített legelő közepén. A tehén értéknek számított, de Edgar úgy okoskodott, hogy túlságosan nagy és izgága egy hajóúthoz. A vikingek, mint minden tolvaj, jobban szerették a készpénzt, vagy az olyan drága és apró tárgyakat, mint az ékszerek.

A városlakók kábultan álltak a romok között, és csak egytagú szavakban adtak hangot gyászuknak, rémületüknek, zavarodottságuknak.

Ugyanazok a vízi járművek horgonyoztak az öbölben, a viking hajók azonban eltűntek.

Edgar végül megengedte magának, hogy ránézzen a fészerben heverő holtakra. A viking szinte nem is volt ember. Edgar furcsán érezte magát a gondolattól, hogy ezt ő tette. Alig bírta elhinni.

Sunni meglepően békésnek tűnt. Nem volt látható nyoma a fejsérülésnek, amely megölte. A szeme félig nyitva volt, Edgar ismét lezárta. Letérdelt, és ismét a szívverését vizsgálta volna, bár tudta, hogy ez ostobaság. Az asszony teste már kihűlt.

Mit tegyen? Talán segíthet neki, hogy a lelke a mennybe jusson. A monostor még állt. Elviszi Sunnit a szerzetesek templomába.

Magához ölelte. Felemelni már nehezebb volt, mint várta. Az asszony karcsú volt, Edgar erős, ám az élettelen test kibillentette az egyensúlyából. Erőlködnie kellett, hogy kiegyenesedhessen, és keményebben kellett szorítania Sunnit, mint szerette volna, a tudattól pedig, hogy az asszonynak már úgysem fájhat a durva ölelés, ismét elsírta magát.

Keresztülvágott a házon, el Cyneric hullája mellett, kilépett az ajtón.

Brindle követte.

Mintha délután lett volna, bár ki tudhatta: pernye szállt a levegőben, füstölt a parázs, undorítóan bűzlött az égett emberi hús. A túlélők értetlenül bámészkodtak, mintha nem tudnák felfogni, ami történt. Újabb emberek jöttek elő az erdőből, néhányan lábasjószágot tereltek.

Edgar megindult a monostor felé. Sunni súlya kezdte húzni a karját, ő azonban valami fonák módon örült ennek a fájdalomnak. Az asszony szeme nem akart lecsukódni, és ez valamiért zavarta. Szerette volna, ha Sunni olyan lenne, mint aki alszik.

Nem nagyon figyeltek rá: mindenkit lekötött a saját tragédiája. Megérkezett a templomhoz, bement.

Nem ő volt az egyetlen, akinek ez jutott az eszébe. Végig a hajóban holtak feküdtek, mellettük emberek térdeltek vagy álltak. A feldúlt Ulfric apát odament Edgarhoz, és ellentmondást nem tűrő hangon megkérdezte:

– Halott, vagy él?

– Ő Sungifu, és halott – felelte Edgar.

– Holtakat a keleti oldalra – mondta Ulfric, aki túl elfoglalt volt a nyájaskodáshoz. – Sebesülteket a hajóba.

– Imádkoznál a lelkéért?

– Úgy fogunk bánni vele, mint a többiekkel.

– Én riadóztattam – tiltakozott Edgar. – Talán megmentettem az életedet. Kérlek, imádkozz érte.

Ulfric válasz nélkül otthagyta.

Edgar észrevette Maerwynn testvért, aki egy fájdalmában nyöszörgő ember lábát kötözte be. Amikor végül fölállt, Edgar odaszólt neki:

– Imádkoznál Sunni lelkéért?

– Igen, természetesen – felelte Maerwynn, és keresztet vetett az asszony homlokára.

– Köszönöm.

– Egyelőre tedd le a templom keleti oldalán.

Edgar végigment a hajón, el az oltár mellett. A templom túlsó végében húsz-harminc holttest feküdt a földön, gyászoló hozzátartozók között. Edgar gyengéden letette Sunnit. Kiegyenesítette a lábát, keresztbe tette a mellén a kezét, ujjaival megfésülte a haját. Szeretett volna pap lenni, hogy beimádkozhassa az égbe az asszony lelkét.

Hosszú ideig térdelt mellette, bámulta a mozdulatlan arcot, igyekezett felfogni, hogy az asszony soha többé nem mosolyog vissza rá.

Gondolatai között végül helyet követeltek maguknak az élők. Vajon élnek a szülei? Elhurcolták a fivéreit rabszolgának? Alig néhány órája még örökre el akarta hagyni őket. Most pedig szüksége volt rájuk. Nélkülük egyedül áll a világban.

Még egy percet töltött Sunnival, azután kijött a templomból. Brindle követte.

Odakint töprengeni kezdett, merre induljon. Úgy döntött, a házukhoz megy, amelynek persze híre-pora sem lesz, de talán ott találja a családot, vagy valami útmutatást arra nézve, hogy mi történt velük.

A leggyorsabb út az öblön át vezetett. Gyalogolt a tenger felé, és reménykedett, hogy megtalálja a parton a hajóját. A házaktól valamivel távolabb kötötte ki, így van rá esély, hogy nem égett le.

Mielőtt elérte volna a tengert, találkozott az anyjával, aki az erdőből jött vissza a városba. Erőteljes, határozott vonásai, céltudatos járása láttán Edgar úgy elgyengült a megkönnyebbüléstől, hogy csaknem összeesett. Egy bronzfazekat cipelt, talán ennyit tudott kimenteni a házból. Az arca megviselt volt a gyásztól, de a száját komor elszántsággal szorította össze.

Amikor meglátta Edgart, felragyogott. A nyakába borult, és arcát a fiú melléhez szorítva zokogta:

– Fiam, ó, Eddie, hála istennek!

Edgar csukott szemmel átölelte. Még sose volt ennyire hálás az anyja létezéséért, mint most.

Amikor felnyitotta a szemét, meglátta Ermant, aki sötét volt, mint az anyjuk, de inkább csökönyös, mint határozott, és a szőke, szeplős Eadbaldot. Ám az apjukat hiába kereste.

– Papa hol van? – kérdezte.

– Azt mondta, fussunk – felelte Erman. – Ő hátramaradt, hogy megmentse a műhelyt.

Edgar legszívesebben azt kérdezte volna: Ti pedig otthagytátok?

De nem volt idő a vádaskodásra – és mellesleg ő is eljött.

Mama elengedte.

– Visszamegyünk a házhoz – mondta. – Ahhoz, ami maradt belőle.

Elindultak a parton. Mama sietett, minél előbb tudni akarta az igazságot, legyen az jó vagy rossz.

– De gyorsan leléptél, öcsém. Miért nem keltettél fel minket? – kérdezte vádló hangon Erman.

– Felkeltettelek én – válaszolta Edgar. – Én húztam meg a monostor harangját.

– Az nem te voltál.

Ermanre vall, hogy még ilyenkor is veszekedni akar. Edgar elfordította a tekintetét, és nem szólt. Nem érdekelte, mit gondol Erman.

Amikor kiértek a partra, Edgar látta, hogy a csónakja eltűnt. Természetesen a vikingek vitték el. Van szemük a jó hajóhoz. Ráadásul könnyű volt szállítani: egyszerűen odakötötték az egyik hajójuk tatjához, és elvontatták.

Ez komoly veszteség volt, mégsem érzett fájdalmat. Mi ez Sunni halálához képest?

A parton eljöttek egy asszony holtteste mellett. Volt egy fia, egykorú Edgarral. Talán azért ölték meg a vikingek, mert meg akarta akadályozni, hogy a fiát elhurcolják rabszolgának?

Pár méterre újabb holttestre bukkantak. Aztán még egyre. Edgar megnézte az összes arcot. Barátok és szomszédok voltak, de papa nem volt köztük. Óvatosan reménykedni kezdett, hogy életben maradhatott.

Megérkeztek az otthonukhoz. Csak a tűzhely maradt meg belőle a vas háromlábbal.

Papa teste ott hevert a rom egyik oldalán. Mama feljajdult a gyásztól és az iszonyattól, aztán térdre esett. Edgar mellé térdelt, és átkarolta reszkető vállát.

Papa jobb karját vállból levágták, alighanem fejszével, és ettől vérezhetett el. Edgar arra az erőre és ügyességre gondolt, amely abban a karban rejtőzött, és dühös könnyeket sírt a veszteség és a pocsékolás miatt.

Hallotta, amint Eadbald azt mondja:

– Nézd csak a műhelyt.

Edgar felállt, megtörölte a szemét. Először nem volt biztos benne, hogy mit lát, ezért ismét megtörölgette a szemét.

A műhely égett. Hamuvá lett a félkész hajó és a farakás a kátránnyal és a kötéllel együtt. Csak a fenőkő maradt meg, amelyet arra használtak, hogy kiélesítsék a szerszámaikat. Edgar elszenesedett csontokat látott a hamuban, amelyek túl kicsik voltak embernek. Szegény öreg Grendel itt égett halálra a láncon.

A család minden vagyona ebben a műhelyben volt.

Edgar rádöbbent, hogy nem csupán a műhelyt veszítették el, de a megélhetésüket is. Még ha egy vevő hajlandó is lenne csónakot rendelni három inastól, akkor sem volt fájuk, amiből megépítsék, sem eszközük, hogy a fát formálják, és pénzük sem, amiből mindent megvásárolhattak volna, amire szükségük van.

Mama erszényében lehet pár ezüstpenny, de a családnak sosem volt túl sok megtakarított pénze, és papa minden fölöslegből fát vett. Szívesen mondogatta, hogy a jó fa többet ért az ezüstnél, mert nehezebb ellopni.

– Semmink sem maradt, és nincs miből megélni – mondta. – Mi az ördöghöz kezdünk most?

2. fejezet

997. június 19. szombat

Wynstan, Shiring püspöke megfékezte lovát egy domb tetején, és letekintett Combe-re. Nem sok maradt a városból: a nyári nap szürke pusztaságra sütött.

– Rosszabb, mint vártam – mondta. Egyetlen jel adott okot a reményre: néhány hajó és csónak épen maradt a kikötőben.

Testvére, Wigelm, odaléptetett mellé, és azt mondta:

– Minden vikinget elevenen kéne megsütni. – Thán volt, a földbirtokos elit tagja. Öt évvel volt fiatalabb a harmincesztendős Wynstannél, és könnyen dühbe gurult.

Ám ez alkalommal Wynstan is egyetértett vele.

– Lassú tűzön – mondta.

Idősebb féltestvérük meghallotta, miről beszélnek. Mivel az volt a szokás, hogy a testvérek nevének hasonlóan kellett hangzania, a legidősebbet, aki negyvenéves volt, Wilwulfnak hívták, bár csak Wilfnek szólították. Ő volt Shiring elöljárója, Nyugat-Anglia azon részének vezetője, amelyhez Combe is tartozott.

– Még sose láttatok várost egy viking portya után – mondta. – Hát ilyen.

Belovagoltak az elpusztult városba, kis csapat fegyveres követte őket. Wynstan tudta, hogy impozáns látványt nyújtanak: három szép szál ember, drága ruhában, jó lovakon. Wilf térdig érő, kék tunikát viselt bőrcsizmával; Wigelm ugyanazt, csak vörösben. Wynstan papi mivoltához illően bokáig érő, fekete köntöst hordott, bár nagyon finom szövésűt, és hozzá bőrszíjon egy nagy ezüstkeresztet. A testvérek dús, szőke bajuszt növesztettek, szakállukat azonban borotválták a gazdag angolok divatja szerint. Wilfnek és Wigelmnek sűrű, szőke haja volt; Wynstan feje tetejét kiborotválták, ahogy az papoknál szokás. Módos és fontos embernek tűntek, merthogy azok is voltak.

A városlakók vigasztalanul tébláboltak a romok között, szánalmas kupacokba gyűjtötték a hamuból kiásott holmijukat: elgörbült vas főzőeszközöket, tűztől megfeketedett csontfésűket, repedt fazekakat, tönkrement szerszámokat. Csirkék csipegettek, disznók turkáltak, valami ehetőt kerestek. A kialudt tűznek olyan undorító szaga volt, hogy Wynstan óvakodott mély lélegzetet venni.

A fivérek közeledésére a városiak felnéztek, és az arcukon felragyogott a remény. Látásból sokan ismerték őket, de akik nem, azok is láthatták a külsejükből, hogy nagyurak. Néhányan köszöntek nekik, mások éljeneztek és tapsoltak. Mindenki otthagyta, amit csinált, és követték az érkezőket. Az arcokra rá volt írva, hogy megmentőiket látják a hatalmasságokban.

A testvérek megfékezték lovaikat a téren a templom és a monostor között. Fiúk vetélkedtek, ki tartsa a kantárt, amíg az uraságok leszállnak. Ulfric apát odajött, hogy üdvözölje őket. Fehér haja fekete foltos lett a koromtól.

– Nagyuraim, a városnak roppant szüksége van a segítségetekre – mondta. – A nép…

– Várj! – szakította félbe Wynstan messzire elhallatszó hangon. Fivérei nem csodálkoztak, mert Wynstan előre tájékoztatta őket szándékáról.

A városiak elhallgattak.

Wynstan kiakasztotta a nyakából az ezüstkeresztet, a magasba emelte, és lassú, ünnepélyes léptekkel elindult a templom felé.

Testvérei utánamentek. A sokaság követte őket.

A püspök belépett a templomba, és lassan végigment a padsorok között. Észrevette a padlón fekvő sebesülteket, de rájuk se nézett. Akik képesek voltak rá, meghajoltak vagy letérdeltek a keresztet felmutató püspök előtt. Wynstan még több testet látott a templom túlsó végében, de azok már halottak voltak.

Az oltárnál leborult, mozdulatlanul feküdt a földpadlón, és magasba emelte a keresztet.

Így maradt egy hosszú percig, miközben az emberek némán figyelték. Azután feltérdelt. Esdeklő mozdulattal tárta szét a karjait, és azt kiáltotta:

– Mit tettünk?

Az emberek egyszerre sóhajtottak fel.

– Milyen bűnt követtünk el? – zengte Wynstan. – Mivel érdemeltük ki ezt? Nyerhetünk-e bocsánatot?

Ugyanilyen stílusban folytatta. Félig ima volt, félig szentbeszéd. El kellett magyaráznia a népnek, miként lehet Isten akarata az, ami történt. Az embereknek úgy kell látniuk a viking portyát, mint büntetést a bűneikért.

Azonban itt gyakorlati munka várt rájuk, és ez csak a bevezető szertartás volt, így hát rövidre fogta.

– Amikor elkezdjük újjáépíteni városunkat – mondta befejezésül –, megfogadjuk, hogy újult erővel iparkodunk jámbor, alázatos, istenfélő keresztények lenni a Mi Urunk, Jézus Krisztus nevében. Ámen.

Fölállt és megfordult, megmutatva könnyes arcát a tömegnek. A keresztet visszaakasztotta a nyakába.

– És most Isten szeme előtt felszólítom testvéremet, Wilwulf elöljárót, hogy üljön törvényt.

Wynstan és Wilf kivonult a templomból, nyomukban Wigelmmel és Ulfrickal. A városiak utánuk özönlöttek.

Wilf körülnézett.

– Ez lesz törvénylátó helyem.

– Jól vagyon, nagyuram – mondta Ulfric. Ujjaival csettintett az egyik szerzetesnek. – Hozd a nagy széket. – Ismét Wilfhez fordult. – Szükséged van tintára és pergamenre, elöljáró úr?

Wilf tudott olvasni, de írni nem. Wynstan mindkettőben járatos volt, mint a legtöbb magas rangú klerikus. Wigelm analfabéta volt.

– Kétlem, hogy bármit le kellene írnunk – mondta Wilf.

Wynstanhez odaosont egy harminc körüli, magas nő, aki szakadt, vörös ruhát viselt. Csinos volt még hamutól mocskos arccal is. Félig suttogott, de így is kihallatszott a hangjából a kétségbeesés.

– Könyörgök, püspök uram, segítened kell – mondta.

– Ne beszélj hozzám, ostoba némber! – mondta Wynstan.

Ismerte a nőt. Meagenswith, közhasználatú nevén Mags, egy nagy házban lakott tíz-tizenkét lánnyal – részben rabszolgákkal, részben önkéntesekkel –, akik pénzért háltak férfiakkal. Wynstan rá se nézett, úgy válaszolt neki:

– Ne akarj az első combe-i lenni, akivel együttérzek – mondta halkan, türelmetlenül.

– De hát a vikingek az összes lányt elvitték a pénzemmel együtt!

Akkor most már mindnyájan rabszolgák, gondolta Wynstan.

– Később megbeszéljük – mormolta. Aztán fölemelte a hangját, hogy a közelebb állók is hallják. – Távozz tőlem, tisztátalan parázna!

Mags elkotródott.

Két szerzetes kihozott egy tölgyfából faragott, súlyos széket. Letették a tér közepére. Wolf leült, Wigelm a baljára állt, Wynstan a jobbjára.

Miközben a városlakók gyülekeztek, a testvérek halk, aggodalmas tanácskozást tartottak. Mindhármuknak származott bevételük Combe-ből, amely Shiring után a második legfontosabb város volt a kerületben. Minden ház bért fizetett Wigelmnek, aki ezt a jövedelmet megosztotta Wilffel. Továbbá az emberek tizedet fizettek az egyháznak, amelyből Wynstan püspök kapta meg a részét. Wilf kiviteli és behozatali vámot szedett mindazon áruk után, amelyek megfordultak a kikötőben. Wynstannek a monostorból is volt jövedelme. Wigelm adta el az erdőből származó fát. Két nappal ezelőtt a gazdagság mindeme forrásai kiszáradtak.

– Hosszú idő telik el, mire itt bárki is képes lesz fizetni – állapította meg komoran Wynstan. Kénytelen lesz mérsékelni a kiadásait. Shiring nem volt gazdag egyházközség. Ha ő lenne Canterbury érseke, bezzeg nem kellene aggódnia: Dél-Angliában ő rendelkezne az egyház minden vagyonával. De mivel csak shiringi püspök, a lehetőségei korlátozottak. Mit építhetne le? Utálta, ha meg kellett vonnia magától valamilyen örömet.

– Mindnek van pénze – szólt gúnyosan Wigelm. – Megtalálhatod, ha felvágod a hasukat.

Wilf a fejét rázta.

– Ne légy ostoba. – Ezt gyakran mondta Wigelmnek. – A többség mindenét elveszítette – folytatta. – Nincs élelmük, sem pénzük, hogy vásárolhassanak, sem eszközeik, hogy pénzt szerezhessenek. Télen makkot fognak szedni, hogy levest főzzenek. Azok, akik túlélték a vikingeket, elgyengülnek az éhségtől. A gyerekek megbetegednek és meghalnak; az öregek elesnek és csontjuk törik; a fiatalok és erősek elmennek.

Wigelm nyűgösködött.

– Akkor mit tegyünk?

– Bölcsen tesszük, ha csökkentjük követeléseinket.

– Nem hagyhatjuk, hogy ne fizessenek!

– Te bolond, a halott ember nem fizet. Ha néhány túlélő újrakezdheti a halászatot, a kézművességet és a kereskedést, akkor jövő tavasztól talán ismét adózhatnak.

Wynstan helyeselt. Wigelm nem, de nem szólalt meg többé: Wilf volt az idősebb és a rangosabb.

Amikor mindenki ott volt, megszólalt Wilf:

– Nos, Ulfric apát, mondd el nekünk, mi történt.

Az elöljáró megkezdte a törvénylátást.

– A vikingek két napja érkeztek hajnalhasadáskor, amikor még mindenki aludt – mondta Ulfric.

– Miért nem harcoltatok velük, gyávák? – kérdezte Wigelm.

Wilf leintette.

– Egyszerre csak egy beszéljen – mondta. Ulfrichoz fordult. – Emlékezetem szerint ez az első alkalom, amikor a vikingek megtámadták Combe-t, Ulfric. Tudod, hogy ez a csapat honnan jött?

– Nem, nagyuram. Hacsak valami halász nem látta a hajóhadukat.

– Sose láttuk őket, nagyuram – szólalt meg egy testes, őszülő szakállú ember.

– Ez Maccus – mondta Wigelm, aki a testvéreinél jobban ismerte a városiakat. – Övé a legnagyobb halászhajó a helységben.

Maccus folytatta:

– Úgy hisszük, a vikingek a Csatorna túlpartján, Normandiában horgonyoznak. Azt mondják, ott szerzik be az ellátmányt, azután átjönnek a vízen rabolni, majd a zsákmányt eladják a normannoknak, Isten taszítsa pokolra a lelküket!

– Ez hihető, de nem sokra megyünk vele – mondta Wilf. – Normandiának hosszú a partvidéke. Felteszem, Cherbourg a legközelebbi kikötő.

– Úgy van – felelte Maccus. – Azt hallottam, egy hosszú félszigeten van, amely belenyúlik a Csatornába. Jómagam nem jártam ott.

– Én sem – mondta Wilf. – Járt valaki ott Combe-ből?

– A régi napokban talán – felelte Maccus. – Mostanában nem kockáztatjuk meg, hogy olyan messzire menjünk. Inkább kerülni kívánjuk a vikingeket, semmint találkozzunk velük.

Wigelmnek nem volt türelme az ilyesfajta beszélgetéshez.

– Össze kell gyűjtenünk egy hajóhadat, hogy elvitorlázzunk Cherbourg-ba, és felégessük úgy, ahogy ők égették föl Combe-t! – mondta. Néhány fiatalabb férfi a tömegből helyeslően ordított.

– Aki meg akarja támadni a normannokat, semmit sem tud róluk – válaszolta Wilf. – Ne feledjétek, hogy a vikingektől származnak. Lehet, hogy civilizáltak, de ugyanolyan kemények, mint ők. Mit gondolsz, miért minket támadtak meg a vikingek, és nem a normannokat?

Wigelm összement.

– Bár többet tudnék Cherbourg-ról – mondta Wilf.

– Én egyszer jártam ott! – szólalt meg egy fiatalember a tömegben.

Wynstan érdeklődve nézett rá.

– Ki vagy?

– Edgar, a hajóépítő fia, püspök uram.

Wynstan megszemlélte a legényt. Középtermetű volt, de izmos, mint a hajóépítők. Világosbarna haja volt és pelyhedző szakálla. Udvariasan, de bátran beszélt, nyilvánvalóan nem ijesztette meg azoknak az embereknek a rangja, akikhez szólt.

– Hogy kerültél Cherbourg-ba? – kérdezte Wynstan.

– Az apám vitt el. Egy hajót szállított le, amelyet mi építettünk. De az öt éve volt. A hely változhatott azóta.

– Bármilyen információ jobb, mint a semmilyen – mondta Wilf. – Mire emlékszel?

– Van ott egy jó nagy kikötő, sok hajó és csónak fér el benne. Akkor Hubert gróf uralkodott – nyilván még most is. Nem volt öreg.

– Még valami?

– Emlékszem a gróf lányára, Ragnára. Vörös haja volt.

– Egy fiú emlékszik az ilyesmire – jegyezte meg Wilf.

Mindenki nevetett, Edgar pedig elvörösödött.

Fölemelte a hangját, hogy túlkiáltsa a nevetést.

– És van ott egy kőtorony!

– Mit mondtam? – kérdezte Wilf az öccsétől. – Nem olyan könnyű megtámadni egy várost, ahol kőből van az erődítés.

– Javasolhatok valamit? – kérdezte Wynstan.

– Hát persze – válaszolta a fivére.

– Nem barátkozhatnánk össze Hubert gróffal? Talán meg lehetne győzni, hogy a keresztény normannoknak és a keresztény angoloknak össze kellene fogni a gyilkos Ódin-imádó vikingek ellen. – Wynstan tudta, hogy az Észak– és Kelet-Angliában letelepedett vikingek általában áttértek a kereszténységre, de a tengeri rablók ragaszkodtak pogány isteneikhez. – Wilf, te ugyancsak meggyőző tudsz lenni, ha akarsz valamit – mondta vigyorogva. Igazat beszélt: Wilfnek volt varázsa.

– Ebben nem vagyok biztos – felelte a magas rangú férfi, az ealdorman,{4} a földesúr.

– Tudom, mire gondolsz – vágta rá Wynstan. Halkabban folytatta, mert ez olyan téma volt, amit a városlakók úgysem értettek. – Arra gondolsz, mit szól majd hozzá Ethelred király. A diplomácia uralkodói előjog.

– Pontosan.

– Ezt bízd csak rám. Én majd elintézem a királlyal.

– Valamit tennem kell, mielőtt ezek a vikingek elpusztítják a tartományomat – mondta Wilf. – És ez az első gyakorlatias javaslat, amit hallottam.

Az emberek mozgolódtak és dörmögtek. Wynstan érezte, hogy túlságosan elméleti kérdésnek találják a barátkozást a normannokkal. Nekik ma volt szükségük segítségre, és abban reménykedtek, hogy a három testvértől megkapják. A nemesség kötelessége, hogy megvédje a népet – ez igazolta rangjukat és gazdagságukat –, és a fivérek nem tudtak vigyázni Combe-re. Ezt helyre kell hozniuk valamiként.

Wilf egyetértett.

– Térjünk vissza a gyakorlati ügyekre – mondta. – Ulfric apát, hogy áll az emberek élelmezése?

– A monostor raktáraiból látjuk el őket, mert azt nem fosztották ki – válaszolta Ulfric. – A vikingek megvetették a szerzetesek halát és babját, inkább az aranyat és az ezüstöt lopták el.

– És hol alszanak ezek az emberek?

– A templomhajóban, ahol a sebesültek fekszenek.

– És a halottak?

– A templom keleti végében.

– Megengeded, Wilf? – kérdezte Wynstan.

Az ealdorman bólintott.

– Köszönöm. – Wynstan fölemelte a hangját, hogy mindenki hallhassa. – Ma, napnyugta előtt nyilvános istentiszteletet tartok valamennyi halott lelkéért, és engedélyezem a közös sírt. Ebben a meleg időben fennáll a veszély, hogy a temetetlen holtak járványt okoznak. Holnap estére minden holtat adjanak át a földnek.

– Nagyon jó, püspök uram – helyeselt Ulfric.

Wilf végignézett a tömegen, és elkomorodott.

– Itt úgy ezren vannak. A város lakosságának legalább a fele életben maradt. Hogy sikerült ilyen sok embernek elmenekülnie a vikingek elől?

– Egy korán kelő fiú meglátta őket – válaszolt Ulfric. – A monostorhoz futott, hogy figyelmeztessen minket, és meghúzta a harangot.

– Derék dolog – helyeselt Wilf. – Melyik fiú?

– Edgar, aki épp az imént szólt Cherbourg-ról. A hajóépítő mester három fia közül a legfiatalabb.

Okos legény, gondolta Wynstan.

– Helyesen cselekedtél, Edgar.

– Köszönöm.

– Mihez kezdesz most?

Edgar igyekezett bátorságot mutatni, de Wynstan látta rajta, hogy fél a jövőtől.

– Nem tudjuk – válaszolta Edgar. – Az apámat megölték, és elveszítettük a szerszámainkat meg a tartalék fáinkat.

Wigelm türelmetlenül közbevágott:

– Nem mehetünk bele abba, hogy külön-külön beszéljünk meg minden családot! El kell döntenünk, mi történjék az egész várossal.

Wilf helyeslően bólintott.

– Az embereknek meg kell próbálniuk helyreállítani a házaikat, még mielőtt eljön a tél. Wigelm, te lemondasz a nyári napfordulókor esedékes bérleti díjakról. – Az adókat évente négyszer fizették: a nyári napfordulón, június huszonnegyedik napján; Szent Mihálykor, szeptember huszonkilencedik napján; karácsonykor, december huszonötödik napján és Gyümölcsoltó Boldogasszony ünnepén, március huszonötödik napján.

Wynstan az öccsére pillantott. Rosszkedvűnek látszott, de nem szólt. Elég ostoba ahhoz, hogy ilyesmin mérgelődjön. Az embereknek nincs semmijük, amiből a bérletet kifizethetnék, így Wilf a semmit engedte el.

– És a Mihály-napiakat is, kérlek, nagyuram! – kiáltotta a tömegből egy asszony.

Wynstan ránézett. Keménykötésű, alacsony asszony volt, negyvenévesforma.

– Szent Mihálykor majd meglátjuk, hol tartotok – felelte Wilf óvatosan.

Az asszony rávágta:

– Fára van szükségünk a házak újjáépítéséhez, de nem tudjuk kifizetni.

Wilf odaszólt Wigelmnek:

– Ő kicsoda?

– Mildred, a hajóács felesége – felelte Wigelm. – Bajkeverő.

Wynstannek támadt egy ötlete.

– Talán megszabadíthatlak tőle, öcsém – mormolta.

– Lehet, hogy bajkeverő, de igaza van – mondta halkan az ealdorman. – Wigelm engedélyezni fogja, hogy ingyen hozhassanak fát.

– Jól van – válaszolta kelletlenül Wigelm. Fölemelte a hangját, és a tömeghez fordult: – Ingyen fát adok, de csak Combe lakóinak, csak házépítésre és csak Szent Mihályig!

Wilf fölállt.

– Most ennyit tehetünk – mondta. Wigelmhez fordult. – Beszélj ezzel a Maccusszal. Tudd meg, elvinne-e engem Cherbourg-ba, és mit kíván fizetségül, mennyi időbe telne az út, és így tovább.

A tömeg elégedetlenül dörmögött. Csalódottak voltak. Ez a hatalom hátránya, gondolta Wynstan, az emberek csodára várnak. Sokan meglódultak, valamiféle különleges elbánást követelve. A fegyveresek elébük álltak, hogy fenntartsák a rendet.

Wynstan eljött. A templomajtóban ismét beleütközött Magsbe. Az asszony úgy döntött, hogy hangnemet változtat, és a kétségbeesés helyett hízelgett.

– Akarod, hogy leszopjalak a templom mögött? – kérdezte. – Mindig azt mondtad, hogy jobban csinálom, mint a fiatal lányok.

– Ne légy bolond – felelte Wynstan. Egy tengerész vagy halász talán nem törődött vele, hogy ki látja, amint leszopják, de egy püspöknek diszkréten kell viselkednie. – Térj a tárgyra – mondta. – Mennyire van szükséged?

– Ezt hogy érted?

– A lányok pótlására – felelte Wynstan. Szép időket töltött Mags házában, és remélte, hogy ezek megismétlődnek. – Mennyi pénzt adjak kölcsön?

Mags hozzászokott, hogy gyorsan alkalmazkodjon a férfiak változó hangulataihoz, és máris átment üzletasszonyba.

– A fiatal és friss rabszolgalányok darabja egy font a bristoli piacon.

Wynstan bólintott. Innen több nap járásra nagy rabszolgapiac volt Bristolban.

– Ha ma kölcsönadok tíz fontot, vissza tudsz fizetni húszat mához egy évre?

Az asszony szeme felragyogott, de úgy tett, mintha kétkedne.

– Nem tudom, hogy olyan hamar fellendül-e az üzlet.

– Mindig lesznek idelátogató tengerészek. A friss lányok több férfit vonzanak. A te szakmádra mindig van igény.

– Adj tizennyolc hónapot.

– Fizess nekem huszonöt fontot jövő karácsonykor.

Mags aggodalmasnak látszott, de azért azt felelte:

– Jól van.

Wynstan odahívta Cnebbát, egy nagydarab, vassisakos embert, a püspök sáfárját.

– Adj neki tíz fontot – mondta.

– A láda a monostorban van – mondta Cnebba az asszonynak. – Gyere velem.

– És ne csapd be! – figyelmeztette Wynstan. – Elkaphatod, ha akarod, de add oda neki mind a tíz fontot.

– Isten áldjon meg, püspök uram – mondta Mags.

Wynstan megérintette ujjával az asszony ajkát.

– Később megköszönheted, amikor besötétedik.

Mags megfogta a püspök kezét, és buján megnyalta az ujját.

– Alig várom.

Wynstan otthagyta, mielőtt felfigyelhettek volna rájuk.

Végignézett a tömegen. Vigasztalanok, sértődöttek voltak, de semmit sem tehettek. Tekintete találkozott a hajóács fiáéval. Magához intette. Edgar, sarkában egy barna-fehér kutyával, odament a templomajtóhoz.

– Hozd ide az anyádat – mondta Wynstan. – És a testvéreidet. Talán segíthetek nektek.

– Köszönöm, nagyuram! – válaszolta Edgar buzgó lelkesedéssel. – Talán azt akarod, hogy építsünk egy hajót?

– Nem.

Edgar arca megnyúlt.

– Akkor mit akarsz?

– Hozd ide az anyádat, és elmondom.

– Igen, nagyuram.

Edgar elment, és Mildreddel tért vissza, aki gyanakodva sandított Wynstanre, és két fiatalemberrel, akik nyilvánvalóan a testvérei voltak. Mindkettő nagyobbra nőtt Edgarnál, de hiányzott belőlük a fiú kíváncsisága és intelligenciája. Három erős fiú meg egy kemény anya: jó kombináció ahhoz, amit Wynstan a fejében forgatott.

– Tudok egy üres tanyát – mondta. Szívességet tesz Wigelmnek, megszabadítja az okvetetlenkedő Mildredtől.

Edgar elszörnyedt.

– Hajóácsok vagyunk, nem parasztok!

– Tartsd a szád, Edgar – szólt rá az anyja.

– Elbírsz egy gazdasággal, özvegyasszony? – kérdezte Wynstan.

– Tanyán születtem.

– Ez egy folyó partján van.

– De mennyi föld tartozik hozzá?

– Harminc hektár. Általában ennyi elég egy család eltartásához.

– Ez a talajtól függ.

– És a családtól.

Az asszony nem hagyta magát eltéríteni.

– Milyen a talaj?

– Olyan, amilyenre számíthatsz: kicsit mocsaras a folyó partján, könnyű és agyagos följebb a lejtőn. És zabbal vetették be, most zsendül. Annyi a dolgotok, hogy learatjátok, és elteszitek télire.

– Ökrök?

– Nincsenek, de nincs is szükség rájuk. Ahhoz a könnyű talajhoz nem kell a nehéz eke.

Az asszony összehúzta a szemét.

– Miért üres?

Ravasz kérdés volt. Igazság szerint a legutóbbi bérlő képtelen volt eleget termelni a gyenge talajon a családja eltartásához. A feleség és a három kisgyerek meghalt, a bérlő elszökött. Ám ez a család más. Három dolgos férfi, és mindössze négy szájat kell etetni. Még így is kihívás lesz, de Wynstan úgy érezte, hogy ezek boldogulnak vele. Mindazonáltal nem mondta el nekik az igazságot.

– A bérlő lázban halt meg, a felesége pedig visszament az anyjához – hazudta.

– Akkor hát az a hely egészségtelen.

– A legkevésbé sem. Van mellette egy kis falu és egy minster.{5} A minster, az egy olyan templom, ahol egy papi közösség szolgál, és…

– Tudom én, mi az. Olyan, mint a kolostor, csak nem olyan szigorú.

– Degbert unokatestvérem az esperes, továbbá a falunak és ennek a gazdaságnak is a földesura.

– Milyen épületek vannak a tanyán?

– Egy ház és egy csűr. Az előző bérlő otthagyta a szerszámait.

– Mennyi a bérlet?

– Négy kövér süldőt kell leadnotok Degbertnek Szent Mihály napján, hogy a papoknak legyen szalonnája. Ez minden!

– Miért ilyen alacsony a bérlet?

Wynstan elmosolyodott. Gyanakvó tehén.

– Mert az unokatestvérem jó ember.

Mildred kétkedően horkantott.

Csend lett. Wynstan leste az asszonyt. Látszik rajta, hogy nem akarja a tanyát, és nem bízik a püspök úrban. Viszont a tekintete kétségbeesett, mert nincs más lehetősége. Elfogadja. Kénytelen rá.

– Hol van ez a hely? – kérdezte az asszony.

– Másfél napi járásra a folyón fölfelé.

– Mi a neve?

– Dreng’s Ferry.

3. fejezet

997. június vége

Másfél napig gyalogoltak egy alig látható ösvényen a kanyargós folyó partján: három ifjú, az anyjuk és egy barna-fehér kutya.

Edgar tanácstalan volt, zavart és aggodalmas. Új életet tervezett magának, de nem ezt a váratlan sorsfordulatot, amelyre nem volt ideje felkészülni. Mindenesetre neki és családjának kevés fogalma volt arról, mi vár rájuk. Szinte semmit nem tudtak erről a Dreng’s Ferry nevű helyről. Milyen lesz? Az ottaniak vajon gyanakodva fogadják a jövevényeket, vagy örülnek nekik? Milyen a gazdaság? Csakugyan könnyen művelhető, laza a talaj, vagy makacs, nehéz agyag? Vannak ott körtefák vagy gágogó vadlibák, félénk szarvasok? Edgar családja hitt a tervekben. Az apja gyakran mondta, hogy az egész hajót meg kell építeni képzeletben, mielőtt felvennék az első fadarabot.

Sok dolguk lesz, ha életre akarnak kelteni egy elhagyatott gazdaságot. Edgar nehezen tudott lelkesedni érte. Ez reményeinek sírja volt. Sosem lesz saját műhelye, sosem fog hajókat építeni. Az biztos, hogy sose nősül meg.

Igyekezett érdeklődni a környezet iránt. Korábban sose gyalogolt ilyen sokat. Egyszer sok kilométert vitorlázott Cherbourg-ba és vissza, de a kettő között nem látott mást, csak vizet. Most először fedezte föl Angliát.

Sok volt az erdő, ugyanolyan, mint amelyikben a családja a fákat döntötte, amióta Edgar az eszét tudta. Helyenként falvak és néhány nagyobb birtok törte meg. A táj hullámosabb lett, ahogy beljebb jutottak a szárazföldön, a fák sűrűbben nőttek, de még itt is voltak lakóhelyek: egy vadászkunyhó, egy mészkőbánya, egy ónbánya, lóbefogók kunyhója, szénégetők kis családja, szőlőskert egy déli lejtőn, a dombtetőn legelésző birkanyáj.

Kevés utazóval találkoztak: egy kövér pappal sovány lovon, egy jól öltözött ezüstművessel és négy komor testőrével, egy testes gazdával, aki nagy, fekete kocát terelt a vásárba, egy görbe hátú öregasszonnyal, aki barna tojást árult. Ilyenkor megálltak és beszélgettek, hogy mi újság a nagyvilágban, mi várható az úton.

Mindenkinek, akivel találkoztak, be kellett számolni a viking rajtaütésről Combe-ben; az emberek így tájékozódtak, az utazók segítségével. Mama többnyire a rövidített változatot adta elő, de a jómódú településeken leült, és elmesélt mindent, mert ilyenkor ételt-italt kaptak cserébe.

Integettek az elhaladó csónakoknak. Hidak nem léteztek, csak egy gázló egy Mudeford Crossing nevű helyen. Ott a sörházban tölthették volna az éjszakát, de jó idő volt, és mama úgy döntött, hogy a szabadban alszanak, mert ezzel is pénzt takarítanak meg. Azért az épülettől hallótávolságra ágyaztak meg maguknak.

Az erdő veszélyes lehet, mondta mama, és figyelmeztette a fiúkat, hogy legyenek résen. Ettől Edgar még inkább úgy érezte, hogy a világból váratlanul eltűntek a törvények. Itt zsiványok laktak a vadonban, és meglopták az utazókat. Ebben az évszakban az ilyen emberek simán elbújhatnak a nyári lombok mögött, ahonnan bármikor előugorhatnak.

Hát akkor ő és a bátyjai majd visszavágnak, biztatta magát. Még mindig nála volt Sunni gyilkosának fejszéje. Kutyájuk is van. Brindle-nek ugyan nem vették hasznát a harcban, mint az a viking rajtaütéskor is kiderült, viszont kiszagolhatott egy rablót a bokorban, és figyelmeztetően ugathatott. Ami még fontosabb, négyüktől nem nagyon volt mit lopni: sem lábasjószág, sem díszes kardok, sem vasalt ládikó, amelyben pénz lehet. Egy szegény embert senki sem rabol ki, gondolta Edgar. Bár azért ebben nem volt teljesen biztos.

Mama diktálta a haladás sebességét, és őt kemény fából faragták. Már betöltötte a negyvenet, amit kevés asszony ért meg; zömük meghalt a legtermékenyebb korban, az esküvő és a harmincötödik év között. Nem úgy a férfiak. Papa negyvenöt évet élt, és rengeteg volt a nála is idősebb férfi.

Mama önmaga volt, ha gyakorlati problémákkal került szembe, ha döntéseket kellett hoznia, tanácsokat adnia; de a szótlan gyaloglás hosszú kilométerein Edgar láthatta, hogy roskadozik a gyász alatt. Amikor azt hitte, senki sem figyel rá, elengedte magát, és az arca megnyúlt a gyásztól. Életének több mint a felét élte le papával. Edgar nehezen tudta elképzelni, hogy valaha ugyanaz a viharos szenvedély kötötte össze őket, mint őt és Sunnit, de nyilván így kellett lennie. Három fiat nemzettek és neveltek föl, és még ennyi év után is ölelkeztek, ha felébredtek éjnek évadján.

Ő sose élheti át ezt Sunnival. Mama azt gyászolta, amit elvesztett, Edgar azt, ami sosem lehet az övé. Sosem veheti feleségül Sunnit, nem nevelhetik közös gyermekeiket, nem bújhatnak össze sötét éjszaka egy javakorabeli ölelésre; sose kapnak időt, hogy összecsiszolódjanak, szokásokat alakítsanak ki, természetesnek vegyék egymást, és ez akkora keserűség volt, hogy alig bírta elviselni. Rejtett kincset talált, valamit, ami sokkal többet ér a világ összes aranyánál, azután elveszítette. Az élet üresen húzódott előtte.

A hosszú gyaloglás közben, mikor az anyja elmerült a gyászban, Edgart az erőszak fel-felvillanó emlékei háborgatták. A tölgyek és gyertyánok harsogó szépsége mintha eltűnt volna körülötte, és ő a vágást látta Cyneric nyakán, amelyet mintha hentesbárddal csináltak volna; érezte, ahogy Sunni teste kihűl a halálban; ismét elszörnyedt a véres péptől, amivé ő verte szét a szőke szakállas északi arcot a fékevesztett, eszelős gyűlöletrohamában. Látta a hamuleples mezőt egy város helyén, a vén Grendel megperzselt csontjait, az apja levágott karját, amely úgy hevert a parton, mintha uszadék fa lenne. Arra gondolt, hogy Sunni most egy tömegsírban fekszik Combe temetőjében. Noha tudta, hogy Sunni lelke Istennél lakozik, mégis elborzasztotta a gondolat, hogy az imádott test odakerült a sok száz tetem közé a hideg földben.

A második napon, amikor Edgar és az anyja véletlenül jó ötven méterrel megelőzték a többieket, mama tűnődve megszólalt:

– Bizonyára nem otthon voltál, amikor megláttad a viking hajókat.

Edgar már várta ezt. Erman értetlenül faggatózott, Eadbald sejtette, hogy itt valami suskus volt, de Edgar nem tartozott nekik elszámolással. Mama azonban más.

Mégse tudta, hogyan kezdje el, így csak annyit mondott:

– Igen.

– Gondolom, valami lánnyal találkoztál.

A fiú zavarban volt.

Anyja folytatta:

– Más oka nem lehetett annak, hogy éjszaka kiosonj a házból.

Edgar vállat vont. Mama elől sose lehetett titkolózni.

– De miért hallgattad el? – tette fel az anyja a logikus kérdést. – Elég idős vagy ahhoz, hogy udvarolj egy lánynak. Nincs abban semmi szégyen. – Szünetet tartott. – Hacsak nem férjes asszony.

Edgar nem szólt, de érezte, hogy lángvörös lesz.

– Csak pirulj – mondta az anyja. – Van okod szégyenkezni.

Mama szigorú volt, akárcsak papa. Hitték, hogy be kell tartani az egyház és a király törvényeit. Edgar is hitt ebben, de arról győzködte magát, hogy az ő kapcsolata Sunnival kivételes.

– Gyűlölte Cynericet – mondta.

Mamát nem győzte meg.

– Tehát szerinted így szól a parancsolat: „Ne paráználkodj, hacsak az asszony nem gyűlöli a férjét?” – kérdezte gúnyosan.

– Tudom, hogy szól a parancsolat. Megszegtem.

Anyja nem nyugtázta a vallomást. Ment tovább a saját gondolatai útján.

– Az asszony nyilván meghalt a támadásban – mondta. – Máskülönben most nem velünk lennél.

Edgar bólintott.

– Gondolom, a tejesember felesége volt. Mi is a neve? Sungifu.

Mindent kitalált. Edgar buta gyereknek érezte magát, akit hazugságon kapnak.

– Ti meg akartatok szökni az éjszaka? – kérdezte a mama.

– Igen.

Mama megfogta a fia karját, a hangja szelídebb lett.

– Jól választottál, ezt elismerem. Kedveltem Sunnit. Okos volt és dolgos. Sajnálom, hogy meghalt.

– Köszönöm, mama.

– Jó asszony volt. – Elengedte a fiú karját, a hangja ismét megváltozott. – De valaki másnak az asszonya.

– Tudom.

Mama nem mondott többet. Tudta, hogy Edgar fölött majd ítél a lelkiismerete.

Megálltak egy patak mellett, ittak a hideg vízből, és megpihentek. Órák óta nem ettek, mert nem volt mit.

Erman, a legidősebb testvér ugyanolyan rosszkedvű volt, mint Edgar, de nem volt annyi esze, hogy tartsa a száját.

– Mesterember vagyok, nem pedig tudatlan paraszt – morgott, amikor ismét elindultak. – Nem tudom, miért is megyek erre a tanyára.

Anyjuknak kevés türelme volt a nyafogáshoz.

– Miért, volt más választásod? – förmedt rá Ermanre. – Mihez kezdtél volna, ha nem szorítlak rá, hogy velünk gyere?

Erman erre persze nem tudott válaszolni. Azt motyogta, hogy kivárta volna, hátha adódik valami.

– Megmondom én neked, mi adódott volna – felelte mama. – Rabszolgaság. Ez volt a lehetőséged. Ez történik az emberrel, amikor az éhenhalás kerülgeti.

Szavait Ermannek címezte, de Edgar sokkal jobban elhűlt tőlük. Az meg sem fordult a fejében, hogy rabszolga lehet. Rémítő gondolat. Ez a sors vár a családra, ha nem képesek fellendíteni a tanyát?

– Engem senki sem tesz rabszolgává! – pattogott Erman.

– Nem hát – felelte mama. – Önként vállalnád.

Edgar hallott már emberekről, akik önként lettek rabszolgák, noha senki ilyet nem ismert személyesen. Persze sok rabszolgával találkozott Combe-ben: tíz emberből legalább egy rabszolga volt. A szép fiatal lányok és fiúk a gazdagok játékszerei lettek. Mások az ekét húzták, megkorbácsolták őket, ha elfáradtak, az éjszakát láncon töltötték, mint a kutyák. Többségük brit volt, a civilizáció nyugati határvidékéről, Walesből, Cornwallból és Írországból. Ezek időnként lerohanták a gazdagabb angolokat, ellopták a marhájukat, tyúkjaikat, fegyvereiket; az angolok pedig büntetésből őket rohanták le, felgyújtották a falvaikat, és elhurcolták az embereket rabszolgának.

Az önkéntes rabszolgaság más volt. Hivatalos ceremónia szerint történt, amelyet mama gúnyosan ismertetett Ermannel:

– Alázatosan fejet hajtva letérdelsz egy nemesember vagy nemesasszony előtt – mondta. – A nemes természetesen visszautasíthat, de ha a kezét a fejedre teszi, akkor holtodig rabszolga leszel.

– Inkább éhen halnék! – próbált dacoskodni Erman.

– Ugyan már – intette le mama. – Még egyszer se feküdtél le éhesen. Apád tett róla, még akkor is, ha ő meg én nem ettünk, hogy nektek jusson, fiúk. Nem tudod, milyen az, egy hétig koplalni. Villámgyorsan fejet hajtanál egy tál ételért. De utána napjaid fogytáig dolgoznod kellene, csak azért, hogy ehess.

Edgar nem tudta, higgye-e, amit hallott. Úgy érezte, ő inkább koplalna.

– Az ember kiszabadulhat a rabszolgaságból – makacskodott Erman.

– Igen, de tisztában vagy vele, hogy milyen nehéz az? Csakugyan megvásárolhatod a szabadságodat, de honnan szerzed meg a pénzt? Az emberek néha adnak borravalót a rabszolgának, de nem túl gyakran és nem túl sokat. Rabszolgaként az egyetlen reményed az lehet, hogy egy emberséges tulajdonos talán felszabadít a végrendeletében. Rögtön vissza is kerülsz oda, ahol kezdted, hajléktalan koldus vagy, csak húsz évvel öregebb. Ez a választásod, te ostoba kölyök. Most mondd, hogy nem akarsz gazdálkodó lenni.

Eadbald, a középső testvér, hirtelen megállt, összeráncolta szeplős homlokát, és így szólt:

– Azt hiszem, megérkeztünk.

Edgar átnézett a folyón. Az északi parton egy épület állt, amely sörház lehetett: hosszabb volt egy közönséges háznál, asztal és padok voltak előtte, meg egy nagy fűfolt, amelyen egy tehén és két kecske legelt. A közelben kezdetleges csónak volt kikötve. A sörháztól kitaposott ösvény vezetett fölfelé a lejtőn. Az úttól balra öt másik faház állt. Jobbra volt egy kis kőtemplom, egy másik nagy ház és két melléképület, istállók vagy csűrök. Mögöttük az út eltűnt az erdőben.

– Egy rév, egy sörház és egy templom – mondta Edgar izgatottan. – Azt hiszem, Eadbaldnak igaza van.

– Meglátjuk – felelte az anyja. – Kiáltsatok.

Eadbaldnak hatalmas hangja volt. Tölcsért csinált a kezéből, és átordított a másik partra.

– Hé! Hé! Van ott valaki? Hahó! Hahó!

Vártak a válaszra.

Edgar lefelé tekintett folyásirányban, és látta, hogy a folyó kettéágazik. A két ágtól közrefogott sziget fél kilométer hosszú lehetett. Sűrű erdő borította, de a fák között átsejlett egy kőépület egy darabja. Kíváncsian találgatta, hogy mi lehet.

– Kiálts még egyszer – parancsolta mama.

Eadbald ismét kiáltott.

Nyílt a sörház ajtaja, kijött egy nő. A túlpartot kémlelő Edgar úgy látta, inkább leány lehet, négy-öt évvel fiatalabb nála. A lány ránézett az érkezőkre, de mintha nem is látta volna őket. Favödör volt nála. Ráérősen lement a vízhez, beleürítette a vödröt a folyóba, kiöblítette, azután visszatért a kocsmába.

– Át kell úsznunk – vélte Erman.

– Nem tudok úszni – felelte mama.

– Az a lány egyértelműen jelzett – mondta Edgar. – Azt akarja tudatni velünk, hogy ő itt valaki, és nem cseléd. Átjön a csónakkal, ha úgy tartja úri kedve, és elvárja, hogy hálásak legyünk érte.

Igaza lett. A lány előkerült a kocsmából, és ugyanolyan komótosan lebaktatott a csónakhoz. Kioldotta a kötelet, felvett egy evezőt, beszállt a csónakba és ellökte. Felváltva evezett a csónak két oldalán, gyakorlott könnyedséggel mozogva.

Edgar elhűlve bámulta a csónakot. Kivájt fatönkből készült, és billegett, noha a lány láthatólag hozzászokott.

Ahogy közelebb ért, Edgar alaposan megnézhette. Jelentéktelen, barna hajú, pattanásos teremtés volt, az alakja viszont olyan gömbölyded, hogy Edgar módosította a becslését tizenöt évre.

A lány ügyesen megállt pár méterre a déli parttól.

– Mit akartok?

Mama kérdéssel válaszolt.

– Milyen hely ez?

– Dreng’s Ferrynek hívják.

Akkor hát ez az új otthonunk, gondolta Edgar.

– Te vagy Dreng? – kérdezte mama.

– Az apám Dreng. Én Cwenburg vagyok. – Érdeklődéssel nézte a három fiút. – Kik vagytok?

– A tanya új bérlői – felelte mama. – Shiring püspöke küldött.

Cwenburgnek nem lehetett imponálni.

– Csakugyan?

– Átviszel minket?

– Fejenként egy farthing,{6} és nincs alku.

Az egyetlen pénz, amit a király veretett, az ezüstpenny volt. Edgar, mivel érdekelték az ilyen dolgok, tudta, hogy a penny súlya egy huszad uncia. Tizenkét uncia egy font, így egy font kétszáznegyven penny. A fém nem volt tiszta: negyven részből harminchét volt ezüst, a többi réz. Egy pennyn fél tucat csirkét vagy egy negyed birkát lehetett venni. Az olcsóbb áruknál a pennyt két félpennysre vagy négy farthingra kellett vágni. A pontos felosztás állandó viták tárgya volt.

– Tessék, egy penny – mondta mama.

Cwenburg rá se nézett az érmére.

– A kutyával öten vagytok.

– A kutya átúszhat.

– Némelyik nem tud úszni.

Mama bosszús lett.

– Akkor a parton marad és éhezik, vagy beugrik a folyóba és megfullad! Nem fogok fizetni azért, hogy egy kutyát átvigyek a réven.

Cwenburg vállat vont, a folyó széléig kormányozta a csónakot, és átvette a pénzt.

Elsőnek Edgar szállt be. Letérdelt és megfogta a csónak két oldalát, hogy ne billegjen. Észrevette, hogy a koros fatörzsön apró repedések húzódnak, és az aljában áll a víz.

– Hol szerezted azt a fejszét? – kérdezte Cwenburg. – Drágának tűnik.

– Egy vikingtől vettem el.

– Csakugyan? És mit szólt hozzá?

– Nem sokat szólhatott, mert kettéhasítottam a fejét. Ezzel.

– Jólesett kimondani.

A többiek is beszálltak, és Cwenburg ellökte a csónakot. Brindle habozás nélkül beugrott a folyóba és úszni kezdett a csónak után. Ahogy kiértek az erdő árnyékából, a nap forrón sütött le Edgar fejére.

– Mi van a szigeten? – kérdezte Cwenburgtől.

– Egy apácazárda.

Edgar bólintott. Az lesz a kőépület, amelyet megpillantott.

– Meg van egy csomó bélpoklos – tette hozzá Cwenburg. – Kunyhókban laknak, amiket ők csinálnak ágakból. Az apácák etetik őket. Úgy hívjuk azt a helyet, hogy Bélpoklos-sziget.

Edgar megborzongott. Vajon hogy maradnak életben az apácák? Az emberek azt mondták, hogy ha megérintesz egy bélpoklost, elkapod a betegséget, bár ő még senkiről sem hallott, aki ezt kipróbálta volna.

Elérték az északi partot, Edgar kisegítette mamát a csónakból. Megcsapta az erjedő barna sör erős szaga.

– Valaki sört főz – állapította meg.

– Az anyám nagyon jó sört csinál – felelte Cwenburg. – Be kellene jönnötök a házba, hogy felfrissítsétek magatokat.

– Köszönjük, nem! – vágta rá mama.

De Cwenburg erősködött.

– Bizonyára aludni szeretnétek valahol, amíg megjavítjátok az épületeket. Apám ad nektek vacsorát és reggelit, fejenként fél pennyért. Igazán olcsó.

– Akkor hát a tanya rossz állapotban van? – kérdezte mama.

– Lyukak voltak a tetőn, amikor legutóbb elmentem mellette.

– És a csűr?

– Mármint a hídlás?

Edgar elkomorodott. Ez nem hangzott jól. Mégis, harminc hektárjuk volt: valamit csak kihozhatnak belőle.

– Meglátjuk – mondta az anyja. – Melyik házban lakik az esperes?

– Kopasz Degbert? A nagybátyám. Az a nagy ház a templom mellett – mutatta Cwenburg. – Az összes pap együtt lakik.

– Elmegyünk, meglátogatjuk.

Otthagyták Cwenburgöt, és megtették a rövid utat fölfelé a lejtőn.

– Ez az esperes az új földesurunk – mondta mama. – Viselkedjetek udvariasan és nyájasan. Szilárd leszek, ha szükséges, de semmiképpen sem akarom az ellenségünkké tenni.

Edgar elég rozzantnak találta a kis templomot. A boltíves bejárat megroggyant, az összeomlást csak a vaskos fatörzs akadályozta meg, amelyik az ajtónyílás közepét támasztotta. A templom mellett egy faház állt, méretre ugyanúgy a kétszerese a közönséges lakóépületnek, mint a kocsma. Udvariasan megálltak előtte, és mama elkiáltotta magát:

– Van itthon valaki?

Egy várandós asszony nyitott ajtót. Csecsemő ült a csípőjén, és egy tipegő kapaszkodott a szoknyájába. Piszkos haja és hatalmas melle volt. Valaha gyönyörű lehetett finom járomcsontjával és egyenes orrával, de most olyan fáradtnak látszott, mint aki állni is alig bír. Sok nő lett ilyen a húszon túl. Nem csoda, hogy fiatalon halnak meg, gondolta Edgar.

– Degbert esperes itt van? – kérdezte mama.

– Mit akartok a férjemtől? – kérdezte az asszony.

Hát ez nem a legszigorúbb vallási közösség, gondolta Edgar. Elvben az egyház jobban szerette a papi nőtlenséget, de a szabályt többször szegték meg, mint ahányszor megtartották, és még a nős püspökök se mentek ritkaságszámba.

– Shiring püspöke küldött minket – mondta mama.

Az asszony hátrakiáltott a válla fölött.

– Degsy! Látogatók. – Még egy pillanatig bámulta őket, azután eltűnt a házban.

A férfi, aki elfoglalta a helyét, harmincöt körül járhatott, és a feje még a szerzetesi pilis nélkül is olyan volt, akár a tojás. Talán valamilyen betegség miatt hullott ki a haja.

– Én vagyok az esperes – mondta tele szájjal. – Mit akartok?

Mama ismét elmagyarázta.

– Várjatok – mondta Degbert. – Éppen vacsorálok.

Mama elmosolyodott, és nem szólt. A három testvér követte példáját.

Degbert mintha észbe kapott volna, hogy barátságtalan volt. Habár nem hívta meg őket az asztalához.

– Menjetek le Dreng sörházába – mondta. – Igyatok egyet.

– Nem engedhetjük meg magunknak a sört – mondta mama. – Nincstelenek vagyunk. A vikingek lerohanták Combe-t, ahol éltünk.

– Akkor hát várjatok.

– Miért nem mondod meg, hol van a tanya? – kérdezte nyájasan mama. – Biztosan megtalálom.

Degbert habozott, azután bosszúsan azt mondta:

– Gondolom, nekem kell átadnom. – Hátranézett. – Edith! Tartsd a tűzön a vacsorámat. Egy óra múlva itt vagyok. – Kijött. – Kövessetek – mondta.

Elindultak lefelé a dombon.

– Mit csináltatok Combe-ben? – kérdezte Degbert. – Mert aligha gazdálkodtatok.

– A férjem hajóács volt – felelte mama. – A vikingek ölték meg.

Degbert hanyagul keresztet vetett.

– Hát itt nincs szükség hajókra. Dreng öcsémnek van egy réve, és két csónaknak nincs helye.

– Drengnek új járműre van szüksége. Az a csónak repedezik – mondta Edgar. – Egy napon, nem is sokára, el fog süllyedni.

– Talán.

– Most már gazdálkodók vagyunk – mondta mama.

– No, itt kezdődik a földetek – állt meg Degbert a kocsma túloldalán. – A vízparttól a fasorig a tiétek.

A gazdaság körülbelül kétszáz méter széles csík volt a folyó mellett. Edgar megvizsgálta a talajt. Wynstan püspök azt nem mondta, milyen keskeny a telek, így Edgar nem is képzelte, hogy a földnek ilyen jelentős része vizenyős. Ahogy a lejtős talaj távolodott a folyótól, javult a minősége, homokos agyag lett belőle, amelyben hajtások zöldelltek.

– Nyugat felé úgy hétszáz méter, azután ismét ott az erdő – mondta Degbert.

Mama elindult a mocsár és a lejtő között, a többiek követték.

– No, látjátok, milyen szépen zsendül a zab – szólt Degbert.

Edgar nem ismerte sem a zabot, se más gabonafélét. Ez itt akár fű is lehet.

– Legalább annyi a gaz benne, mint amennyi a zab – jegyezte meg az anyja.

Mintegy fél kilométernyi járás után megérkeztek két házhoz egy dombtetőn. Az épületek mögött véget ért az irtás, az erdő leért a folyópartig.

– Ez meg egy hasznos kis gyümölcsös – mondta Degbert.

Valójában nem gyümölcsös volt, csak néhány alacsony almafa meg egy csomó naspolyabokor. A naspolyát csak a tél érleli meg, és mivel emberi fogyasztásra alig-alig alkalmas, olykor a disznókkal etetik fel. A húsa savanyú és kemény. Túléretten vagy a fagytól megpuhul.

– A bér négy kövér malac Szent Mihály napján – mondta Degbert.

Hát ennyi, állapította meg Edgar. Látták az egész gazdaságot.

– Tényleg harminc hektár – mondta mama –, de nagyon hitvány hektárok.

– Ezért alacsony a bérlet.

Edgar tudta, hogy az anyja alkudozik. Sokszor látta tőle, amikor a megrendelőkkel és a szállítókkal tárgyalt. Jó volt ebben, de ez nagy kihívást jelentett. Mit ajánlhat föl az anyjuk? Degbert persze jobban szeretné, ha a tanyának lenne bérlője, és talán a kedvében akar járni rokonának, a püspöknek; másrészt nyilvánvalóan nem szorul rá erre a kis bérleti díjra, és simán mondhatja Wynstannek, hogy a jövevénynek nem kellett a keveset ígérő gazdaság. Mama gyenge pozícióból alkudozott.

Megnézték a házat. Edgar észrevette, hogy a földbe ásott tartógerendák között paticsfal van. A földre hintett szittyó penészes volt és büdös. Cwenburg igazat beszélt: lyukak éktelenkedtek a zsúptetőn, de azt be tudják foltozni.

– Ez a hely egy szemétrakás – szögezte le mama.

– Elég néhány egyszerű javítás.

– Nekem nagyon sok munkának tűnik. Fát kell hoznunk az erdőről.

– Igen, igen – helyeselt türelmetlenül Degbert.

Noha ingerlékenyen beszélt, mégis adott egy fontos engedményt. Fákat vághatnak ki, és fizetésről nem esett szó. Az ingyen fa sokat ér.

A kisebb épület még a háznál is rosszabb állapotban volt.

– A csűr bármelyik pillanatban összeomolhat – állapította meg mama.

– Pillanatnyilag nincs szükségetek csűrre – jegyezte meg Degbert. – Semmitek nincs, amit tárolhatnátok benne.

– Igazad van, tönkrementünk – helyeselt mama. – Így hát nem tudjuk megfizetni a bért Szent Mihálykor.

Degbert bután bámult. Ezzel aligha vitatkozhatott.

– Tartozhattok – mondta. – Jövő Szent Mihálykor adtok öt malacot.

– Hogy tudnék én venni egy emsét? Ez a zab alig elég a fiaim táplálására a télen. Nem marad semmi, amivel kereskedjek.

– Akkor hát nem veszitek át a tanyát?

– Nem, én azt mondom, hogy ha a gazdaságot talpra akarjuk állítani, akkor többet kell segítened. Ments fel átmenetileg az árenda fizetése alól, és szükségem van egy kocára. Továbbá egy zsák lisztre hitelbe, mert nincs ennivalónk.

Merész követelés volt ez. A földbirtokosok nem adtak, hanem elvárták a fizetséget. Ám néha segítségre volt szüksége a bérlőnek a kezdéshez, és ezt Degbertnek is tudnia kellett.

Bosszúsnak látszott, de beadta a derekát.

– Rendben van – mondta. – Kölcsönadom a lisztet. Ebben az évben nem kell bérleti díjat fizetnetek. Adok nektek egy süldőt, de akkor a bérleti díjon felül tartoztok nekem még egy malaccal az első ellésből.

– Azt hiszem, ezt el kell fogadnunk – felelte mama látványos fanyalgással, noha Edgar bizonyosra vette, hogy jó üzletet kötöttek.

– Én pedig visszamegyek vacsorázni – mondta Degbert zsémbesen, mert érezte, hogy alulmaradt. Elindult vissza a falu felé.

A mama utána kiáltott:

– Mikor kapjuk meg a malacot?

– Hamarosan – felelte hátra se nézve Degbert.

Edgar megtekintette új otthonukat. Lehangoló volt, ő mégis meglepően jól érezte magát. Meg kellett felelniük egy kihívásnak, és ez sokkal jobb volt, mint a korábbi kétségbeesés.

– Erman, menj az erdőbe tűzifáért! Eadbald, menj a sörházba, kérjél parazsat a tűzhelyükről, bűvöld meg azt a csónakos lányt! Edgar, nézd meg, be tudod-e foltozni ideiglenesen a lyukakat. Most nincs időnk, hogy tisztességesen megjavítsuk a tetőt. Ugorjatok, fiúk! Holnap elkezdjük kigyomlálni a földet.

Eltelt pár nap, de az esperes nem hozott malacot a tanyára.

Mama nem tette szóvá, csak gyomlált Ermannel és Eadbalddal kétrét görnyedve a hosszú, keskeny földön, miközben a legkisebb fia a házat és a csűrt foltozta az erdőből hozott fával, a viking fejszét és az előző bérlő után maradt néhány rozsdás szerszámot használva a javításhoz.

Edgar aggódott. Degbert semmivel sem volt megbízhatóbb, mint unokatestvére, Wynstan püspök. A fiú attól tartott, hogy ha berendezkednek, Degbert ezt úgy veszi, mintha végleg elfogadták volna a földbérletet, és visszavonja a szavát. A család meg gürcölhet, hogy összekaparja a bérletrevalót, és ha egyszer is késnek, rémítően nehéz lesz utolérni magukat, mint ahogy azt Edgar már Combe-ben megtanulta könnyelmű szomszédok példájából.

– Ne izgulj – mondta mama, amikor Edgar szólt neki, hogy mi nyugtalanítja. – Degbert nem menekülhet előlem. Előbb-utóbb a legrosszabb papnak is be kell mennie a templomba.

Edgar remélte, hogy igaza lesz.

Amikor vasárnap reggel meghallották a templom harangját, elindultak a földjükön a falu felé. Edgar sejtette, hogy utolsónak fognak érkezni, tekintve, hogy ők jönnek legtávolabbról.

A templom csupán egy szögletes torony volt, amelyhez kelet felől egy földszintes épületet ragasztottak. Edgar megfigyelte, hogy az egész szerkezet lefelé hajlik a domboldalon: egy napon le is fog dőlni.

Oldalvást tudtak csak bemenni az ajtón, amelyet részben eltorlaszolt az aládúcoláshoz használt fatörzs. Közben Edgar megfejtette a romlás okát. Egy boltívben a habarccsal megkötött kövek illesztéseinek egy képzeletbeli kör középpontja felé kell mutatniuk, úgy, ahogy egy jól elkészített kerékben állnak a küllők, de itt összevissza csinálták őket. Ez meggyengítette a szerkezetet, ráadásul csúnya is volt.

A templomhajó a torony földszintje volt. A magas mennyezettől még szűkebbnek tűnt a hely, ahol tucatnyi ácsorgó felnőtt és néhány kisgyerek várta, hogy elkezdődjék az istentisztelet. Edgar biccentett Cwenburgnek és Edithnek, mert eddig csak velük találkozott.

A fal egyik kövére feliratot véstek. Edgar nem tudott olvasni, de sejtette, hogy valakit ide temettek, talán egy nemesembert, aki a templomot saját végső nyughelyéül emeltette.

A keleti falon keskeny boltív vezetett a szentélybe. A nyíláson átlesve egy oltárt látott, rajta fakeresztet, mögötte a falra festett Jézust. Degbert odabent tartózkodott több más pappal.

A gyülekezetet jobban érdekelték az újonnan jöttek, mint a papok. A gyerekek leplezetlenül bámulták Edgart és családját, miközben szüleik lopott pillantásokkal méregették őket, azután elfordulva halkan megbeszélték, amit láttak.

Degbert gyorsan lezavarta a misét. Annyira sietett, hogy az már szinte tiszteletlenség volt Edgar szerint, akit pedig nem lehetett hitbuzgónak nevezni. Bár talán nem is számított, hiszen a gyülekezet amúgy sem értette a latin szavakat, ám Edgar lassabb tempóhoz szokott Combe-ben. Mindenesetre nem az ő gondja volt, amíg elnyerte a bűnbocsánatot.

Nem nagyon emésztette magát vallási kérdésekkel. Amikor az emberek azon vitatkoztak, mivel töltik az idejüket a holtak a mennyekben, vagy hogy az ördögnek van-e farka, Edgar türelmetlenkedett. Hitte, hogy ebben az életben senki sem ismerheti meg az igazságot ezekben a dolgokban. Ő az olyan kérdéseket kedvelte, amelyekre létezik határozott válasz, például hogy milyen magas árbóc kell egy hajóba.

Cwenburg a közelében állt és mosolygott. Ezek szerint úgy döntött, hogy kedves lesz.

– Eljöhetnél egy este a házamhoz – mondta.

– Nincs pénzem sörre.

– Attól még meglátogathatod a szomszédaidat.

– Talán. – Edgar nem akart barátságtalan lenni, de egyetlen estéjét sem kívánta Cwenburg társaságában tölteni.

Mise végeztével mama határozottan követte kifelé a papokat a templomból. Edgar vele ment, sarkukban Cwenburggel. Mama megrohanta Degbertet, mielőtt az esperes eltűnhetett volna.

– Szükségem van arra az emsére, amelyet megígértél! – mondta.

Edgar büszke volt az anyjára. Mama elszánt volt és rettenthetetlen. Továbbá tökéletesen választotta ki a pillanatot. Degbert nem szerette volna, ha az egész falu színe előtt vádolják meg azzal, hogy megszegte az ígéretét.

– Beszélj a kövér Bebbével – mondta kurtán, és már ment is tovább.

Edgar Cwenburghöz fordult.

– Ki az a Bebbe?

Cwenburg egy kövér asszonyságra mutatott, aki éppen átnyomakodott a fatörzs mellett.

– Ő látja el a papokat tojással, hússal, hasonlókkal, amiket ő maga termel.

Edgar megmutatta Bebbét az anyjának, aki rögtön oda is ment hozzá.

– Az esperes mondta, hogy beszéljek veled a malac dolgában.

Bebbe vörös arcú, barátságos teremtés volt.

– Ó, igen – felelte. – Adnom kell neked egy választási malacot. Gyere velem, és elviheted.

Mama és Bebbe elindult, a fiúk követték őket.

– Hogy haladtok? – érdeklődött nyájasan Bebbe. – Remélem, nem túlságosan romos az a tanyaház.

– Elég rossz, de kijavítjuk – felelte mama.

Nagyjából egyidősek, gondolta Edgar. Úgy látszik, megértik egymást. Edgar reménykedett, hogy nem csak látszólag van így: mamának szüksége van barátnőre.

Bebbe egy kis házban lakott egy nagy telken. A ház végében kacsaúsztató, baromfiól volt, meg egy frissen borjadzott, kikötött tehén. A házhoz tartozott egy bekerített hídlás, és abban egy jókora emse nyolc malaccal. Bebbe jómódú volt, bár a jómódja valószínűleg a minstertől függött.

Mama néhány percig tanulmányozta a malacokat, azután rámutatott egy kicsi, eleven jószágra.

– Jó választás! – dicsérte Bebbe, és gyors, gyakorlott mozdulattal felkapta a rémülten visító, apró állatot. Bebbe előhúzott az övén függő erszényből egy bőrszíjat, és összekötötte a malac lábait. – Ki viszi?

– Én – jelentkezett Edgar.

– A hasa alá dugd a karodat, és vigyázz, nehogy megharapjon.

Edgar úgy tett, ahogy mondták. A malac természetesen mocskos volt.

Mama megköszönte Bebbének a jószágot.

– Majd kérem vissza a szíjat, ha már nem kell – mondta Bebbe. Mindenféle zsineg nagy érték volt akár bőrből, ínból vagy fonálból készült.

– Természetesen – ígérte mama.

Elindultak. A malac sivított, őrjöngve kapálózott, amikor elválasztották az anyjától. Edgar befogta a pofáját a kezével, hogy elhallgattassa. A malacka, mintha csak bosszút akarna állni, bűzlő, híg szarral árasztotta el a ruhája elejét.

Megálltak a kocsmánál, és megkérték Cwenburgöt, adjon nekik egy kis hulladékot a malac számára. Cwenburg hozott is egy ölre való sajtkérget, halfarkat, almacsutkát és más maradékokat.

– Büdös vagy! – közölte Edgarral.

A fiú tudta.

– Majd beugrok a folyóba – felelte.

Visszamentek a tanyaházhoz. Edgar betette a malacot a csűrbe. Már befoltozta a lyukas falat, hogy a kis állat ne szökhessen ki. Majd beteszi Brindle-t is hozzá, hogy éjszaka őrizze a malacukat.

Mama vizet forralt a tűzön, és beledobta a maradékokat, hogy moslékot csináljon. Edgar örült, hogy van malacuk, bár ez újabb éhes szájat jelentett. Nem ehették meg: föl kellett nevelniük, amíg ivaréretté nem lesz, és akkor pároztatniuk kell. Egy darabig csak újabb kiadás, ami tovább apasztja szűkös tartalékaikat.

– Hamarosan magától eszik az erdőben, különösen, amikor hullani kezd a makk – ígérte mama. – De be kell tanítanunk, hogy éjszakára hazajöjjön, máskülönben ellopják a zsiványok, vagy megeszik a farkasok.

– A tanyán, ahol felnőttél, hogy tanítottátok be a disznókat? – kérdezte Edgar.

– Nem tudom, de mindig odajöttek az anyám hívására. Gondolom, tudták, hogy enni kapnak tőle. Hozzánk, gyerekekhez nem jöttek oda.

– A mi malacunk megtanulhatja, hogy hallgasson a hívásodra, de azután senki máshoz nem jön oda. Szükségünk van egy kolompra.

Mama kétkedve horkantott. A kolompok drágák.

– Nekem egy arany melltű kellene meg egy fehér póni – mondta. – De aligha kapom meg őket.

– Sose tudhatod, mit kapsz meg – felelte Edgar.

A csűrhöz ment. Emlékezett valamire, amit ott látott: egy szétrohadt nyelű, ócska sarlóra, amelynek rozsdás, görbe pengéje kettétört. Edgar az egyik sarokba hajította más limlomokkal együtt. Most megkereste a letört véget, harminc-negyven centi hosszú, félhold alakú vasat, amely látszólag már semmire sem volt használható.

Talált egy sima követ, leült a reggeli napfényben, és elkezdte ledörgölni a rozsdát a pengéről. Fárasztó és unalmas tevékenység volt, de ő hozzászokott a kemény munkához, és addig folytatta, amíg a fém olyan tiszta nem lett, hogy visszaverje a napfényt. Edgar nem élesítette ki, mert semmit sem akart vágni vele.

Egy hajlékony gallyat kötélnek használva felakasztotta a pengét egy másik ágra, azután megütötte a kővel. Hangot adott, nem olyat, mint egy kolomp, de azért jó erőset.

Megmutatta az anyjának.

– Ha mindennap rácsapsz, mielőtt megetetnéd a malacot, megtanulja, hogy idejöjjön a hangra – mondta.

– Nagyon jó – felelte mama. – Meddig tart, amíg megszerzed az arany melltűt? – Csipkelődő volt a hangja, ugyanakkor kicsit büszke is. Úgy vélte, hogy Edgar az ő eszét örökölte, és ebben alighanem igaza volt.

Már elkészült a lepénykenyérből és vadhagymából álló délebéd, ám Edgar szeretett volna megmosakodni evés előtt. Addig ment a folyó mellett, amíg egy sáros kis partszakaszhoz ért. Ledobta a ruháját, beáztatta a sekélyesben, dörgölte és facsarta a gyapjút, hogy megtisztítsa a bűztől, azután kiterítette egy sziklára, hogy megszáradjon a napon.

Lemerült a víz alá, hogy hajat mosson. Azt mondják, a fürdés árt az egészségnek, Edgar nem is fürdött télen, de aki sose fürdik, az egész életében bűzlik. Mama és papa arra tanították a fiaikat, hogy ha frissen akarják tartani magukat, legalább évente egyszer meg kell fürdeniük.

Edgar a tenger mellett nőtt fel, egyszerre tanult meg járni és úszni. Most úgy döntött, átússza a folyót csak úgy, szórakozásból.

Az áramlat nem volt erős, könnyen ment az úszás. Élvezte a hűvös víz érintését meztelen bőrén. A túlpartnál megfordult, elindult visszafelé. A part közelében már le tudott állni. Felegyenesedett a térdig érő vízben, hogy a nap megszárítsa.

Abban a pillanatban rájött, hogy nincs egyedül.

Cwenburg ült a parton, és őt nézte.

– Csinos vagy – mondta.

Edgar bután érezte magát.

– Elmennél, kérlek? – kérdezte zavartan.

– Miért tenném? Mindenki sétálhat a folyóparton.

– Kérlek.

A lány fölállt, és elfordult.

– Köszönöm – mondta Edgar.

Félreértette Cwenburg szándékát. Ahelyett, hogy elment volna, gyors mozdulattal ledobta a ruháját. Meztelen bőre halvány sápadt volt.

– Ne, ne! – riadt meg Edgar.

A lány megfordult.

Edgar rémülten meredt rá. Semmi baj nem volt a külsejével – a fiú agyának egy része még így is érzékelte, milyen kellemesen gömbölyű –, de nem az igazi nő volt. Az ő szíve tele volt Sunnival, és senki más teste nem hatott rá.

Cwenburg belépett a folyóba.

– A szőröd más színű odalent – mondta bizalmaskodó mosollyal. – Hirtelenszőke.

– Ne gyere a közelembe! – tiltakozott Edgar.

– A bögyörőd egész összement a hideg víztől. Fölmelegítsem? – Odanyúlt.

Edgar ellökte. Mivel szégyenkezett és ideges volt, keményebben lökte meg, mint kellett volna. A lány elvesztette az egyensúlyát, és elesett a vízben. Miközben feltápászkodott, a fiú kiment mellette a partra.

Cwenburg megszólalt mögötte.

– Neked meg mi bajod? Csak nem olyan kislányfiú vagy, aki a férfiakat kedveli?

Edgar felszedte a ruháját. Még nyirkos volt, de akkor is felvette. Mindjárt kevésbé sebezhetőnek érezte magát.

– Igen, így van! – mondta. – Kislányfiú vagyok!

Cwenburg dühösen meredt rá.

– Dehogy vagy – felelte. – Ezt csak kitaláltad.

– Igen, ki! – Edgar önuralma megingott. – Az igazság az, hogy nem tetszel. Most pedig békén hagynál?

A lány kijött a folyóból.

– Te disznó! – mondta. – Remélem, éhen döglesz ezen a vacak tanyán. – Belebújt a ruhájába. – És remélem, hogy a pokolra kerülsz utána! – tette hozzá, azután elment.

Edgar örült, hogy megszabadult tőle. A következő percben már sajnálta, hogy goromba volt. Részben a lány hibája, mert miért volt olyan tolakodó. De akkor is lehetett volna kedvesebb. Gyakran megbánta az indulatosságát, és szeretett volna fegyelmezettebben viselkedni.

Néha nehéz azt tenni, ami helyes.

Csöndes volt a vidék.

Combe-ben mindig volt valami zaj: a heringsirályok nyers vihogása, a kalapácsok dobolása a szögeken, a tömeg zsongása, egy magányos kiáltás. Még éjszaka is nyikorogtak a csónakok, ahogy emelkedtek-süllyedtek a nyugtalan vízen. Vidéken azonban néha tökéletes volt a némaság. Ha fújt a szél, a fák elégedetlenül susogtak, de ha nem, akkor síri csönd tudott lenni.

Így amikor éjnek évadján Brindle ugatni kezdett, Edgar gyorsan felébredt.

Azonnal fölállt, leakasztotta a fejszét a falba vert szögről. A szíve erősen vert, és kapkodta a levegőt.

Mama megszólalt a homályban:

– Légy óvatos.

Brindle a csűrben volt, de messziről is hallatszott, hogy fél valamitől. Edgar a csűrben tartotta a kutyát, hogy vigyázzon a malacra, és valamilyen veszély felriasztotta.

Az ajtóhoz ment, de az anyja megelőzte. A markában tartott kés baljósan verte vissza a lángok fényét. Edgar maga tisztította és élesítette meg a kést, hogy ne az anyjának kelljen fáradnia, ezért tudta, hogy a penge gyilkosan éles.

– Hátrébb az ajtótól! – sziszegte mama. – Az egyik talán lesben áll.

Edgar engedelmeskedett. Akkor már a bátyjai is ott voltak mögötte. Remélhetőleg náluk is volt valamilyen fegyver.

Mama olyan óvatosan emelte meg a keresztgerendát, hogy szinte nem is csapott zajt. Azután kivágta az ajtót.

Egy alak azonnal belépett az ajtón. Mamának igaza volt, amikor figyelmeztette Edgart: a tolvajok számítottak rá, hogy a család fel fog ébredni, és az egyik felkészült rá, hogy megtámadja őket, ha óvatlanul kirohannak a házból. Mivel ragyogóan sütött a hold, Edgar tisztán látta a hosszú tőrt a tolvaj jobb kezében. Vakon beledöfött vele a sötétbe, de csak a levegőt találta.

Edgar fölemelte a fejszét, de mama gyorsabb volt. Kése megvillant, a tolvaj felüvöltött, azután térdre esett. Mama közelebb lépett, és elrántotta a tolvaj torkán a pengét.

Edgar átnyomakodott mellettük. Ahogy kilépett a holdfénybe, hallotta, hogy a malac felvisít. A következő pillanatban két alak jött ki a csűrből. Egyikük valamiféle rongyot viselt, amely részben eltakarta az arcát, és két kézzel fogta a rúgkapáló malacot.

Meglátták Edgart, és futásnak eredtek.

Edgar tajtékzott. Az a malac drága kincs. Ha elveszítik, nem tudnak másikat szerezni: az emberek azt fogják mondani, hogy nem tudtak vigyázni a jószágukra. Elszoruló szívvel, de gondolkodás nélkül fölemelte a fejszét, és a malacot cipelő tolvaj után hajította.

Azt hitte, elvéti, és felnyögött kétségbeesésében; azonban az éles penge belevágott a menekülő karjába. A rabló vékony hangon felsivított, elejtette a malacot, és a sebet szorongatva térdre esett.

Társa fölsegítette.

Edgar utánuk száguldott.

Azok otthagyták a malacot, és rohantak.

Edgar egy szívverésnyi ideig habozott. El akarta kapni a tolvajokat. De ha elengedi a rémült malacot, az világgá fut, és talán sosem talál vissza. Felhagyott az üldözéssel, és az állat után iramodott. A malac fiatal volt, kurta lábú, Edgar egy perc alatt utolérte, rávetette magát, és két kézzel elkapta az egyik lábát. A malac rúgkapált, de nem szabadulhatott a fiú markából.

Edgar magához szorította a kicsi állatot, fölállt és visszament a tanyára.

A csűrbe vitte a malacot, és időt szánt rá, hogy megdicsérje Brindle-t, aki büszkén csóválta a farkát. Fölvette lehullott fejszéjét, és maroknyi fűvel letakarította róla a tolvaj vérét. Végül visszatért a családjához.

Ők a másik tolvaj mellett álltak.

– Halott – mondta Eadbald.

– Dobjuk a folyóba – javasolta Erman.

– Nem! – tiltakozott mama. – Csak tudja meg a többi tolvaj, hogy megöltük. – A törvény nem fenyegette őket; a tetten ért tolvajt ott helyben meg lehetett ölni. – Gyertek, fiúk. Hozzátok a holtat.

Erman és Eadbald fölkapták a tetemet. Mama bevezette őket az erdőbe, és száz métert gyalogolt a bozótban egy alig látható csapáson odáig, ahol az keresztezett egy másik és ugyancsak alig látható csapást. Akárki közeledik az erdőből a tanyához, annak át kell mennie ezen a kereszteződésen.

Mama megszemlélte a holdfényben a környező fákat, és rámutatott az egyikre, amely alacsonyan ágazott el.

– Arra a fára akasszátok – mondta.

– Minek? – kérdezte Erman.

– Hogy lássák az emberek, mi történik azokkal, akik megpróbálnak kirabolni minket.

Edgar le volt nyűgözve. Sosem hitte volna, hogy az anyja ilyen kíméletlen tud lenni. De hát változtak a körülmények.

– Nincs kötelünk – mutatott rá Erman.

– Majd Edgar kitalál valamit – felelte mama.

Edgar bólintott. Egy villás ágra mutatott négy méter magasan.

– Szorítsátok be oda. A két ágat a hóna alá – mondta.

Mialatt a testvérei felvonszolták a hullát a fára, Edgar talált egy ipszilon alakú, félméteres gallyat, amelynek a végét kihegyezte a fejszéjével.

Erman és Eadbald beállította a holttestet.

– Most húzzátok előre a két karját, úgy, hogy keresztben legyenek.

Fivérei tartották a karokat. Edgar megfogta az egyik holt kezet, és átütötte a nyársat a csuklón. Rá kellett vágnia a fejszével, hogy átfúrja a húst. Nagyon kevéssé vérzett: a rabló szíve már megállt.

Edgar beállította a másik csuklót, és azon is átverte a nyársat. Az összeerősített kezek megtartották a hullát a fán.

Itt is marad, amíg le nem rohad, gondolta Edgar.

De bizonyára visszatértek a tolvajok, mert a halott reggelre eltűnt.

Pár nappal később mama elküldte Edgart a faluba, hogy kérjen kölcsön egy darab erős zsineget, amivel felköthesse a cipőjét, amely elszakadt. A kölcsönkérés mindennapos dolog volt a szomszédok között, de soha, senkinek sem volt elég zsinegje. Mama azonban kétszer is elmesélte a viking támadást, először a papok házában, azután a sörházban, és noha a parasztok sose fogadják be gyorsan a kutyakergette idegeneket, Dreng’s Ferry lakóit megindította mama tragédiája.

Kora este volt. Egy kisebb csoport ült Dreng kocsmája előtt a padokon, fakupákból itták a sört, miközben lefelé ereszkedett a nap. Edgar még mindig nem szerette a sört, de a vendégeknek láthatóan ízlett.

Mostanra már valamennyi falusival találkozott, és felismerte a csoport tagjait. Degbert esperes a testvérével, Drenggel beszélgetett. Cwenburg és a vörös arcú Bebbe fülelt. Rajtuk kívül még három nő volt ott: Leofgifu, mindközönségesen Leaf, Cwenburg anyja; Ethel, egy fiatalabb asszony, Dreng második felesége vagy talán ágyasa; és Blod, a rabszolga, aki egy korsóból a kupákat töltögette.

Ahogy Edgar közelebb ért, a rabszolga felnézett, és tört angolszász nyelven megkérdezte:

– Akar sör?

Edgar megrázta a fejét.

– Nincs pénzem.

A többiek ránéztek.

– Miért jöttél sörházba, ha nem engedhetsz meg magadnak egy kupa sört? – kérdezte gúnyosan Cwenburg.

Még mindig meg volt sértve az elutasítástól. Edgar szerzett magának egy ellenséget. Némán felnyögött.

Inkább a csoportnak, mint Cwenburgnek válaszolt alázatos hangon:

– Az anyám kér kölcsön erős zsineget, hogy megjavíthassa a cipőjét.

– Mondd meg neki, hogy csináljon magának! – vágta oda Cwenburg.

A többiek némán figyeltek.

Edgar szégyellte magát, de nem visszakozott.

– Irgalmas cselekedet volna kölcsönözni – szűrte a fogai között. – Visszafizetjük, amikor a saját lábunkra tudunk állni.

– Már ha egyáltalán – jegyezte meg Cwenburg.

Leaf türelmetlen hangot hallatott. Harminc lehetett, vagyis tizenöt évesen kellett megszülnie Cwenburgöt. Edgar sejtette, hogy valaha szép volt, de most úgy nézett ki, mint aki túl sokat ivott saját, erős söréből. Ahhoz azonban elég józan volt, hogy zavarja a lánya otrombasága.

– Ne légy barátságtalan a szomszéddal, lányom! – korholta.

– Hagyd békén! – fortyant föl Dreng. – Cwenburgnek igaza van!

Micsoda lágy szívű atya, gondolta Edgar. Nyilván azért lett ilyen a lánya.

Leaf felállt.

– Gyere be – mondta Edgarnak jó szívvel. – Meglátom, mit találok.

Edgar követte az asszonyt a házba. Leaf merített egy kupa sört a hordóból, és odaadta a fiúnak.

– Ez ingyen van.

– Köszönöm. – Ivott egy kortyot a sörből, amely nem cáfolt rá a hírére. Zamatos volt, és azonnal földerítette. Edgar kiürítette a kupát, majd azt mondta: – Nagyon finom!

Az asszony elmosolyodott.

Edgar fejében megfordult, hogy Leafnek talán ugyanazok a tervei vele, mint a lányának. Nem volt hiú, és nem hitte, hogy minden asszonyfélének őutána kell szaladnia, de sejtette, hogy egy kis helyen minden új férfi fölkelti a nők érdeklődését.

Leaf azonban elfordult, és turkálni kezdett egy ládában. Valamivel később előhúzott majd’ egyméternyi zsineget.

– Tessék.

Tehát csak emberséges, állapította meg a fiú.

– Nagyon jó szomszéd vagy – mondta.

Leaf elvette tőle az üres kupát.

– Minden jót az anyádnak. Bátor asszony.

Edgar kiment. Degbert, akinek a nyelvét nyilvánvalóan megoldotta az ital, éppen szónokolt:

– A kalendáriumok szerint a mi Urunk kilencszázkilencvenhetedik évében járunk – mondta. – Jézus kilencszázkilencvenhét éves. Három év múlva itt a millennium.

Edgar értett a számoláshoz, és ezt nem hagyta szó nélkül.

– Jézus nem az első évben született?

– De igen – válaszolta Degbert. Azután undokul hozzátette. – Ezt minden tanult ember tudja.

– Akkor a második évben volt az első születésnapja.

Degbert kezdett bizonytalan képet vágni.

Edgar folytatta:

– A harmadik évben lett kétéves, és így tovább. Ezért ebben az évben, a kilencszázkilencvenhetedik évben kilencszázkilencvenhat éves lesz.

– Azt se tudod, miről beszélsz, te pimasz tacskó! – hangoskodott Degbert.

Edgarnak valahonnan mélyről azt súgta egy hangocska, hogy ne vitatkozzék, de a hangot elnyomta a vágya, hogy kiigazítson egy számtani tévedést.

– Nem, nem! – tiltakozott. – Jézus születésnapja tulajdonképpen karácsonykor van, tehát most még csak kilencszázkilencvenöt és fél éves.

Leaf aki az ajtóból figyelt, elvigyorodott, és azt mondta:

– Ezt megkaptad, Degsy.

Degbert elkékült.

– Hogy mersz így beszélni egy pappal? – szólt rá Edgarra. – Kinek hiszed te magad? Még olvasni sem tudsz!

– Nem, viszont számolni tudok – makacskodott Edgar.

– Fogd a zsinegedet, aztán kotródj innen, és ne is gyere vissza, amíg meg nem tanulod tisztelni az idősebbeket és a nálad különbeket – mondta Dreng.

– Ezek csak számok – hátrált meg késve Edgar. – Nem akartam tiszteletlen lenni.

– Tűnj a szemem elől! – mondta Degbert.

– Igen, hordd el magad – csatlakozott Dreng.

Edgar megfordult és elment. Csüggedten ballagott a folyóparton. A családjának minden segítségre szüksége van, ő pedig két ellenséget is szerzett magának.

Mi a fenének nyitotta ki azt az ostoba száját?

4. fejezet

997. július eleje

Lady Ragnhild, Cherbourg-i Hubert gróf lánya egy angol szerzetes és egy francia pap között ült. Ragna, ahogyan becézték, érdekesnek találta a szerzetest és nagyképűnek a papot – mégis a papot kellett elbűvölnie.

Délebédre terítettek a cherbourg-i kastélyban. A tekintélyes, kőből rakott erőd a kikötőre néző domb tetején magasodott. Ragna apja büszke volt a várára. Újdonság volt és szokatlan is.

Hubert gróf sok dologra volt büszke. Rajongott harcias viking őseiért, de még hálásabb volt azért, ahogyan a vikingekből normannok lettek, akik a francia nyelv saját változatát beszélték. Mindennél többre értékelte a módot, ahogy átvették a kereszténységet, helyreállítva a templomokat és monostorokat, amelyeket őseik kifosztottak. Száz év alatt a korábbi kalózok törvénytisztelő civilizációt hoztak létre, amely semmiben sem volt alávalóbb az európaiaknál.

A hosszú, kecskelábú asztal a nagyteremben állt, a kastély emeletén. A fehér lenvászon abrosz a padlóig ért. Ragna szülei az asztalfőn ültek. Az anyja neve Ginnlaug volt, azonban, hogy férje kedvére tegyen, a franciásabban hangzó Geneviève-re változtatta.

A gróf, a grófné és a fontosabb vendégek bronztányérokból ettek, ezüsttel pántolt, cseresznyefa kupából ittak, és arannyal berakott késeket és kanalakat használtak. Drága asztalnemű volt, de nem hivalkodó.

Az angol szerzetes, Aldred testvér hallatlanul jóképű volt. Arra az ódon római márványszoborra emlékeztette Ragnát, amelyet Rouenban látott. Rövidre nyírt, fürtös hajú férfit ábrázolt, akinek foltos volt a képe a kortól, és az orra hegye is letörött, de nyilvánvalóan egy istenszoborhoz tartozott valamikor.

Aldred előző délután érkezett a melléhez szorított könyvesládával, amelynek tartalmát a jumièges-i nagy normann apátságban vásárolta.

– Olyan scriptoriuma{7} van, hogy az minden háznak becsületére válna! – lelkesedett Aldred. – Szerzetesek hada másolja és díszíti a kéziratokat az emberiség felvilágosítására! – Aldrednek szenvedélye volt a könyv és az abból meríthető tudás.

Ragna úgy sejtette, hogy Aldred testvér ebbe a szenvedélybe temeti a rajongást, amelyet tilt a hite. Elragadóan viselkedett a grófkisasszonnyal, de nem nézett rá olyan éhesen, mint az öccsére, Richard-ra, a tizennégy éves, magas kamaszra, akinek a száját egy lány is megirigyelhette volna.

Aldred most a kedvező szelet várta, amely visszaviszi a Csatornán Angliába.

– Alig várom, hogy hazaérjek Shiringbe, és megmutassam testvéreimnek, hogyan díszítik a jumièges-i szerzetesek a betűket – mondta. Franciául beszélt, néha latin és angolszász szavakat keverve a beszédjébe. Ragna tudott latinul és némi angolszászt is fölszedett egy angol dadától, aki egy normann tengerészhez ment nőül, és Cherbourg-ba költözött.

– Két olyan könyvet is vásároltam, amelyekről korábban nem is hallottam! – folytatta.

– Talán te vagy a shiringi apát? – kérdezte Ragna. – Elég fiatalnak tűnsz.

– Harminchárom éves vagyok, és nem, nem én vagyok az apát – válaszolta a szerzetes mosolyogva. – Én az armarius{8} vagyok, az én felelősségem a scriptorium és a könyvtár.

– Nagy könyvtáratok van?

– Nyolc könyv, de amikor hazaérek, már tizenhat lesz. A scriptorium belőlem és egy segítőből, Tatwine testvérből áll. Ő színezi a nagybetűket. Én az egyszerű írással foglalkozom, mert jobban érdekelnek a szavak, mint a színek.

A pap félbeszakította a beszélgetésüket, eszébe juttatva Ragnának a kötelességét, hogy jó benyomást kell keltenie.

– Mondd csak, Lady Ragnhild, te tudsz olvasni? – kérdezte Louis atya.

– Természetesen.

Louis némi meglepetéssel vonta fel a szemöldökét. Nem volt ebben semmi „természetes”: nem minden nemesasszony tudott olvasni.

Ragna rájött, hogy a megjegyzése miatt gőgösnek tarthatják. Nyájasságra törekedve hozzátette:

– Az apám tanított meg olvasni, amikor még kicsi voltam, mielőtt az öcsém megszületett volna.

Amikor Louis atya egy hete megérkezett, Geneviève behívta Ragnát a szülők lakosztályába, és megkérdezte:

– Mit gondolsz, miért van itt?

Ragna összevonta a szemöldökét.

– Nem tudom.

– Fontos ember, a reimsi gróf titkára és a székesegyház kanonoka. – Geneviève-nek szoborszerű alakja volt, de parancsoló megjelenése ellenére is hajlamos volt elbátortalanodni.

– Na és mi hozta Cherbourg-ba?

– Te – felelte Geneviève.

Ragna kezdte érteni a dolgot.

Az anyja folytatta:

– Reims grófjának van egy fia, Guillaume, aki egyidős veled és nőtlen. A gróf feleséget keres a fiának. Louis atya azért van itt, hogy lássa, illesz-e hozzá.

Ragna kissé megsértődött. Ez volt a dolgok rendje, de akkor is úgy érezte magát, mint egy tehén, akit megtekint a lehetséges vevő. Elnyomta sértődöttségét.

– Milyen ez a Guillaume?

– Róbert király unokaöccse. – II. Róbert, Franciaország királya, huszonöt éves volt. Geneviève szemében a királyi rokonság jelentette a férfi legnagyobb előnyét.

Ragnának azért voltak más szempontjai is. Inkább Guillaume tulajdonságait szerette volna ismerni, függetlenül társadalmi helyzetétől.

– Egyéb? – Rögtön érezte, hogy elég csípős hangot ütött meg.

– Ne gúnyolódj. Épp ezzel kedvetleníted el a férfiakat.

Ez talált. Ragna máris több kifogástalan kérőt riasztott el. Valahogy megrémítette őket. Az sem jött jól, hogy olyan magasra nőtt – az anyja termetét örökölte –, de nem csak erről volt szó.

Geneviève folytatta.

– Guillaume nem beteg, nem őrült és nem romlott.

– Vagyis leányálom!

– Már megint kezded?

– Bocsánat. Megígérem, kedves leszek Louis atyához.

Ragna húszéves volt, és nem maradhatott a végtelenségig hajadon. Nem akart zárdába kerülni.

Az anyja elkedvetlenedett.

– Nagy szenvedélyt, halálos szerelmet akarsz, de az csak a versekben létezik – mondta. – A való életben mi, asszonyok, beérjük azzal, amit kapunk.

Ragna tudta, hogy igaza van.

Valószínűleg hozzámegy Guillaume-hoz, feltéve, ha nem ocsmány, de a saját feltételeivel szerette volna. Szeretett volna megfelelni Louis elvárásainak, de azt is meg akarta értetni a pappal, miféle feleség lesz. Nem akart dísztárgy lenni, mint egy nagyszerű faliszőnyeg, amelyet a férje büszkén mutogat a vendégeinek, és közönséges háziasszony sem, aki lakomákat szervez, és a jeles vendégeket szórakoztatja. Férje társa akart lenni a birtoka igazgatásában. Nem volt szokatlan, hogy egy feleség ilyen szerepet játsszon: ahányszor egy nemesember hadba indult, valakit meg kellett bíznia a földjei és a vagyona kezelésével. Olykor egy testvér vagy egy felnőtt fiú helyettesítette, de gyakran a feleségére hárult ez a feladat.

Louis most vizsgáztatni kezdte az almaborban főtt friss tengeri sügér mellett.

– Miket olvasol, kisasszonyom? – kérdezte némileg kétkedve, mint aki nem hiszi, hogy egy ilyen szép hajadon megértené az irodalmat.

Ha Ragna jobban szívelte volna a papot, könnyebb lett volna jó benyomást tenni rá.

– Szeretem azokat a verseket, amelyek történeteket mondanak el – felelte.

– Mint például…?

Louis nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy a hölgy egyetlen irodalmi művet sem tud majd megnevezni, de tévedett.

– Szent Eulália története nagyon megindító – felelte a lány. – A végén galamb alakjában megy föl a mennyekbe.

– Valóban – helyeselt Louis az olyan ember hangján, akinek nem lehet újat mondani a szentekről.

– Aztán van egy angol vers, A feleség siráma – fordult most Aldred felé a lány. – Ismered?

– Ismerem, bár nem tudom, valóban angol eredetű-e. A költők utazgatnak. Egy-két évig szórakoztatják egy nemesember udvarát, azután továbbállnak, amikor verseik már nem olyan frissek. Vagy elnyerik egy gazdagabb patrónus kegyét, és az elcsábítja őket. Miközben ők vándorolnak, csodálóik lefordítják műveiket más nyelvekre.

Ragna el volt bűvölve. Tetszett neki Aldred. Sokat tudott, és képes volt úgy megosztani a tudását, hogy nem a fölényét fitogtatta vele.

A lány, észben tartva a kötelességét, visszafordult a paphoz.

– Nem találod bámulatosnak, Louis atya? Hiszen te Reimsből jöttél, amely közel van a germán nyelvű földekhez.

– Bizony így van – felelte a pap. – Nagyon tanult vagy, hölgyem.

Ragna érezte, hogy átment egy vizsgán. Lehet, hogy Louis készakarva viselkedett vállveregetően, mert provokálni akarta? Akkor jó, hogy nem kapta be a csalit.

– Igazán kedves vagy – mondta színlelt őszinteséggel. – Az öcsémnek van egy nevelője, és szabad bent ülnöm az órákon, amíg csöndben maradok.

– Nagyon jó. Kevés hajadon tud ilyen sokat. Részemről én főképp a Szentírást olvasom.

– Ez csak természetes.

Ragna kivívott magának bizonyos elismerést. Guillaume feleségétől elvárják, hogy kulturált és könnyed csevegő legyen, ő pedig e tekintetben bizonyított. Remélhetőleg ez ellensúlyozza korábbi dölyfösségét.

Bejött egy Óriás Bern nevű katona, és halkan mondott valamit Hubert grófnak. Bern kövér volt és vörös szakállú.

Rövid megbeszélés után a gróf felállt az asztaltól. Ragna apja apró ember volt, Bern mellett még kisebbnek tűnt. Negyvenöt éve ellenére is vásott kölyöknek látszott. A tarkóját borotválta normann divat szerint. Odajött Ragnához.

– Váratlanul Valognes-ba kell mennem – mondta. – Azt terveztem, hogy ma kivizsgálok egy disputát Saint-Martin faluban, de nem mehetek oda. Helyettesítenél?

– Örömmel – felelte Ragna.

– Van ott egy Gaston nevű jobbágy, aki nem akarja fizetni a bérletet valamiféle tiltakozásból.

– Elintézem, ne aggódj.

– Köszönöm. – A gróf és Bern távozott.

– Apád szeret téged – állapította meg Louis.

Ragna elmosolyodott.

– Ahogy én is őt.

– Gyakran helyettesíted?

– Saint-Martin falva különösen jelentős számomra. Az a terület része a hozományomnak. Egyébként igen, gyakran helyettesítem az apámat ott és másutt.

– Gyakoribb, hogy a feleség helyettesíti a férjet.

– Igaz.

– Az apád szereti a dolgokat másként intézni. – Louis a karját széttárva a kastélyra mutatott. – Itt van például ez az épület.

Ragna nem tudta, Louis helyteleníti-e a kastélyt, vagy érdekesnek találja.

– Anyám nem szereti a kormányzás munkáját, engem viszont lenyűgöz.

Aldred közbeszólt:

– A nők időnként nagyon ügyesek ebben. Angliai Alfréd királynak volt egy Ethelfled nevű lánya, aki a férje halála után a hatalmas Mercia tartományt kormányozta. Városokat erődített, és csatákat nyert.

Ragnának eszébe jutott, hogy itt az alkalom, amikor jó benyomást tehet Louis-ra. Elhívhatja, hogy nézze meg, miként bánik a köznéppel. Ez hozzátartozott egy nemesasszony kötelességeihez, és tudta, hogy jól csinálja.

– Eljönnél velem Saint-Martinba, atyám?

– Örömmel – vágta rá a pap.

– Útközben talán mesélhetnél a reimsi gróf udvartartásáról. Azt hiszem, van egy fia, aki egykorú velem.

– Valóban.

Most, hogy elfogadták a meghívását, Ragna rájött, mennyire nem lelkesíti a kilátás, hogy egy teljes napot kell diskurálnia a pappal, így hát Aldredhez fordult.

– Te is eljönnél? – kérdezte. – Az esti dagály idejére visszaérünk, így ha a szél megfordul napközben, még ma este távozhatsz.

– Boldogan.

Fölkeltek az asztaltól.

Ragna komornája egy Cat nevű, fekete hajú lány volt, egykorú a grófkisasszonnyal. Az orra egyszerre volt hegyes és turcsi, az orrcimpái meg olyanok, mint a lúdtoll hegye. Ennek ellenére csinos volt mozgékony arcával, csintalan nézésével.

Lesegítette kisasszonyáról a selyemcipellőt, amelyet elrakott a ládába. Azután lenvászon nadrágot vett elő, ami megvédte Ragna lábikrájának bőrét a lovaglásnál, és a papucs helyett bőrcsizmát adott rá. Végül odaadta neki a lovaglópálcáját.

Bejött Ragna anyja.

– Légy kedves Louis atyához – intette. – Ne próbálj okosabb lenni nála. A férfiak utálják az ilyesmit.

– Igen, anyám – fuvolázta Ragna. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy a nőknek nem szabad okosnak mutatkozniuk, de olyan gyakran szegte meg ezt a szabályt, hogy Geneviève szükségesnek tartotta emlékeztetni.

Átment a lakótoronyból az istállóhoz. Négy fegyveres várta, hogy elkísérje, élükön Óriás Bernnel: a gróf bizonyára szólt nekik. Az istállószolgák már felnyergelték kedvenc lovát, egy Astrid nevű szürke kancát.

Aldred testvér, aki épp egy bőrpárnát szíjazott a pónijára, csodálattal nézte Ragna rézszögekkel kivert fanyergét.

– Igazán szép, de nem fáj a lónak?

– Nem – felelte határozottan Ragna. – A fa elosztja a terhelést, viszont a puha nyereg feltöri az állat hátát.

– Ezt nézd, Dismas – mondta Aldred a lovának. – Te nem szeretnél ilyen csodálatos szerszámot?

Ragna észrevette, hogy Dismasnak fehér jel van a homlokán, többé-kevésbé kereszt alakú. Épp megfelelő hátasnak tűnt egy szerzetes számára.

– Dismas? – kérdezte Louis.

– Így hívták az egyik latort, akit Jézussal együtt feszítettek keresztre – mondta Ragna.

– Tudom – felelte komoran Louis. Ragna figyelmeztette magát, hogy ne okoskodjon.

– Ez a Dismas is lop, különösen ételt – jegyezte meg Aldred.

– Hmm. – Louis-nak láthatólag nem tetszett, hogy egy ilyen névből tréfát űzzenek, de nem mondott többet, csak elfordult, hogy felszerszámozza heréltjét.

Kilovagoltak a kastély udvarából. Miközben lefelé haladtak a domboldalon, Ragna szakértő pillantást vetett a partnál horgonyzó hajókra. Kikötőben nevelkedett, meg tudta különböztetni a vízi járműveket. Ma a legtöbb a halászcsónakból és a parti vizekre alkalmas hajócskából volt, de a dokkban állt egy angol kereskedőhajó is – Aldred bizonyára ezzel akar hazatérni –, és senki sem téveszthette össze mással a nyílt tengeren horgonyzó viking hadihajók baljós alakját.

Délnek fordultak, pár perccel később elmaradt mögöttük a kisváros. Tengeri szél fújt a lapályon. Ragna követte az ismerős ösvényt a marhalegelők és almáskertek között.

– Aldred testvér, most, hogy megismerted az országunkat, milyennek találod?

– Észrevettem, hogy az itteni nemeseknek csak egy feleségük van, és nem tartanak ágyasokat, legalábbis hivatalosan. Angliában az egyház tanítása ellenére eltűrik az ágyasokat, de a több feleséget is.

– Az ilyesmit el lehet titkolni – jegyezte meg Ragna. – A normann nemesek sem szentek.

– Biztos vagyok benne, de az itteni nép legalább meg tudja különböztetni, hogy mi a bűn, és mi nem az. A másik, amit Normandiában megfigyeltem, hogy sehol nincsenek rabszolgák.

– Van rabszolgapiac Rouenban, de a vásárlók külföldiek. A rabszolgaságot úgyszólván teljesen felszámolták errefelé. Egyházunk elítéli, főképpen azért, mert sok rabszolgát használnak paráználkodásra és szodómiára.

Louis megütközve horkantott. Talán nem szokta meg, hogy hajadonok beszéljenek paráznaságról és szodómiáról. Ragna szíve összeszorult, amikor rájött, hogy ismét hibázott.

Aldred nem botránkozott meg. Fesztelenül folytatta a beszélgetést.

– Másrészt viszont a ti parasztjaitok jobbágyok, akiknek engedélyt kell kérniük uraiktól, hogy házasodjanak, foglalkozást változtassanak vagy egy másik faluba költözzenek. Ezzel szemben az angol parasztok szabadok.

Ragna ezen elgondolkodott. Eszébe sem jutott, hogy a normann rendszer nem általános.

Odaértek egy Les Chênes nevű falucskához. Ragna látta, hogy a fű magasra nő a mezőkön. A falusiak egy-két hét múlva kaszálni fognak, mert télen széna kell a jószágnak.

A mezőkön dolgozó férfiak és nők félbeszakították a munkát, és integettek.

– Deborah! – kiáltották. – Deborah! – Ragna visszaintett.

– Jól hallottam, Deborah-nak neveztek? – kérdezte Louis.

– Igen. Ez egy becenév.

– Honnan származik?

Ragna szélesen elmosolyodott.

– Majd meglátod.

A hét ló dobogása előcsalta a népeket házaikból. Ragna látott egy ismerős asszonyt, és megfékezte a lovát.

– Te Ellen vagy, a pék.

– Igen, úrnőm. Örülök, hogy egészségesnek és boldognak látlak.

– Mi történt a kisfiaddal, aki leesett egy fáról?

– Meghalt, úrnőm.

– Őszinte részvétem.

– Azt mondják, nem kellene gyászolnom, mivel maradt még három fiam.

– Aki ilyet mond, az bolond, akárki legyen is – jelentette ki Ragna. – Egy gyermek elvesztése borzasztó gyász egy anyának, nem számít, hány gyereke van még.

Könnyek peregtek Ellen széltől kivörösödött arcán. Kinyújtotta a kezét. Ragna megfogta, és gyengéden megszorította. Ellen megcsókolta a kezét, és azt mondta:

– Te megértesz.

– Talán, egy kicsit – felelte Ragna. – Isten veled, Ellen.

Továbblovagoltak.

– Szegény asszony – szólt Aldred.

– Fogadd elismerésem, Ragna úrnő – mondta Louis. – Ez az asszony élete végéig rajongani fog érted.

Ragna meg volt bántva. Louis nyilvánvalóan azt gondolja, hogy csak azért kedves, mert népszerű akar lenni. Szerette volna megkérdezni a papot, hogy szerinte nem is létezik őszinte együttérzés? Ám eszébe jutott a kötelessége, és hallgatott.

– De még mindig nem tudom, miért hívnak téged Deborah-nak – folytatta Louis.

Ragna talányosan mosolygott. Találja ki magától, gondolta.

– Megfigyeltem, hogy errefelé sok embernek van olyan gyönyörű, vörös haja, mint neked, Ragna úrnő – szólalt meg Aldred.

Ragna tisztában volt vele, hogy csodálatos, aranyvörös göndör sörénye van.

– A viking vér – magyarázta. – Errefelé némelyek még mindig beszélnek norvégul.

– A normannok különböznek tőlünk, akik Frankföldön élünk – jegyezte meg Louis.

Ez lehetett bók is, de Ragna nem annak vette.

Egy óra múlva megérkeztek Saint-Martinba. Ragna megállt a falu szélén. Férfiak és asszonyok dolgoztak serényen egy dús lombú gyümölcsösben. Ragna észrevette köztük Gerbertet, a fónagyot. A lány leszállt a lováról, és keresztülvágott egy legelőn, hogy beszéljen a fónaggyal. Kísérői követték.

Gerbert meghajolt. Fura alak volt görbe orrával, a fogai meg annyira összevissza álltak, hogy nem tudta teljesen becsukni a száját. Hubert gróf azért csinált belőle fónagyot, mert értelmes ember volt, Ragna azonban nem bízott benne igazán.

Az emberek félbehagyták a munkát, hogy körülvegyék Ragnát és Gerbertet.

– Mit dolgoztok ma, Gerbert?

– Leszedünk az alma aprajából, úrnőm, hogy a többi nagyobbra nőjön, és több leve legyen – válaszolta a fónagy.

– Akkor jó bort tudtok készíteni.

– Saint-Martin almabora az egyik legerősebb, hála érte Isten kegyelmének és a jó gazdálkodásnak.

Normandia falvainak legalább a fele azt állította, hogy náluk a legerősebb az almabor, de Ragna ezt nem tette szóvá.

– Mit csináltok az éretlen almával?

– Megetetjük a kecskékkel, hogy a sajtjuk édes legyen.

– Ki a legjobb sajtkészítő a faluban?

– Renée – vágta rá Gerbert. – Ő juhtejet használ.

Néhányan megrázták a fejüket. Ragna hozzájuk fordult.

– Ti mit gondoltok?

Ketten-hárman azt felelték:

– Torquil.

– Akkor gyertek velem, és megkóstolom mindkettőt.

A jobbágyok boldogan követték. Minden változatosságnak örültek napjaik egyhangúságában, és ritkán fordult elő, hogy kelletlenül hagyták volna ott a munkát.

Louis árnyalatnyi ingerültséggel közbeszólt:

– Ugye nem azért jöttél el idáig, hogy sajtokat kóstolgass? Nem azért vagy itt, hogy egy vitát rendezz?

– De igen. Ez az én módszerem. Légy türelmes.

Louis rosszkedvűen morgott.

Ragna nem szállt vissza a lovára, hanem besétált a faluba a poros ösvényen az arany gabonatáblák között. Gyalogszerrel könnyebben tudott szót érteni a népekkel. Különös figyelmet szentelt az asszonyoknak, mert ők olyan pletykákkal látták el, amelyekkel a férfiak nem törődtek. Útközben megtudta, hogy Renée Gerbert felesége; hogy Renée fivérének, Bernard-nak egy birkanyája van, és Bernard vitába keveredett Gastonnal, aki nem hajlandó megfizetni a bérleti díjat.

Ragna mindig nagyon igyekezett megjegyezni a neveket, mert a falusiak ettől úgy érezték, hogy törődnek velük. Az agyába vésett minden nevet, amit hallott beszélgetés közben.

Ahogy mentek, újabb emberek csatlakoztak hozzájuk. A faluban még többen várták őket. Ragna tudta, hogy a mezőknek van valami rejtélyes összeköttetésük, amit ő sose fog megérteni, de a falusiak kilométerről vagy még távolabbról is megérzik, hogy látogatók várhatók.

Volt egy elegáns kis kőtemplom, szép rendben sorakozó, félköríves ablakokkal. Ragna ismerte a papot, Odót, aki itt és még három faluban szolgált, minden vasárnap másikat látogatott meg; de ma Saint-Martinban tartózkodott – megint a bűvös vidéki kapcsolat.

Aldred nyomban szóba elegyedett Odo atyával. Louis nem. Talán úgy érezte, méltóságán aluli lenne trafikálni egy vidéki pappal.

Ragna megkóstolta Renée, majd Torquil sajtját, azután kijelentette, mindkettő olyan finom, hogy nem tudja kihirdetni a győztest, végül mindkettőtől vett egy sajtkorongot, és ennek mindenki örült.

Körbejárt a faluban, bement minden házba és csűrbe, ügyelve, hogy az összes felnőttel és sok gyerekkel váltson pár szót; azután, mikor úgy vélte, hogy mindenkivel éreztette a jóakaratát, készen állt az igazlátásra.

Stratégiája javarészt az apjától származott. A gróf szívesen találkozott az emberekkel, és könnyen elnyerte barátságukat. Voltak, akik később talán az ellenségei lettek – egyetlen vezető sem tehet egyszerre mindenki kedvére –, de nem szívesen szálltak szembe vele. Sok mindenre tanította meg Ragnát, és a lány még ennél is többet okult abból, hogy figyelte az apját.

Gerbert egy széket hozott, és elhelyezte a templom nyugati homlokzata előtt. Ragna leült, mindenki más állva maradt. Gerbert ezután bemutatta Gastont, egy harminc körüli, bozontos fekete hajú, nagydarab, erős parasztot. Gaston felháborodott képet vágott, de a lány sejtette, hogy általában barátságos fickó.

– Nos, Gaston – mondta –, itt az idő, hogy elmondd nekem és a szomszédjaidnak, miért nem fizetsz bérletet.

– Úrnőm, itt állok előtted…

– Várj – emelte föl a kezét Ragna. – Emlékezz rá, hogy ez nem a frankok királyának a bírósága. – A falusiak vihogtak. – Nincs szükségünk dagályos mondatokkal megtűzdelt, hivatalos szónoklatra. – Gaston nemigen tudna ilyen beszédet tartani, de megpróbálkozna vele, ha nem kap világos utasítást. – Képzeld azt, hogy almabort kortyolgatsz a cimboráiddal, és megkérdezik, miért vagy ilyen morc.

– Igenis, úrnőm. Nem fizettem bérletet, úrnőm, mert nem tudok.

– Ostobaság! – mondta Gerbert.

Ragna elkomorodva nézett rá.

– Várj sorodra! – mondta élesen.

– Igenis, úrnőm.

– Gaston, mi a bérleti díjad?

– Húsmarhákat tartok, úrnőm, és minden nyári napfordulón tartozom nemes atyádnak két egyéves tinóval.

– És azt mondod, hogy nincsenek marháid?

– Dehogy nincsenek – szólt közbe ismét Gerbert.

– Gerbert!

– Bocsánat, úrnőm.

Gaston folytatta:

– A legelőmet elfoglalták. Minden füvet lelegeltek Bernard birkái. A teheneimnek állott szénát kellett enniük, így elapadt a tejük, és két borjam elpusztult.

Ragna körülnézett, és törte a fejét, hogy melyikük Bernard. Tekintete megakadt egy kicsi, vékony, szalmaszőke hajú emberen. Mivel nem volt biztos a dolgában, felnézett, és azt mondta:

– Halljuk Bernard-t.

Igaza volt. A vékony ember köhögött, és azt mondta:

– Gaston tartozik nekem egy borjúval.

Ragna látta, hogy ez hosszú és csavaros ügy lesz.

– Egy pillanat – mondta. – Igaz, hogy a birkáid lelegelték Gaston legelőjét?

– Igen, de tartozott nekem.

– Arra is sort kerítünk. Ráengedted a birkáidat Gaston földjére.

– Megvolt rá az okom.

– De Gaston borjai emiatt pusztultak el.

Közbeszólt Gerber, a fónagy:

– Csak az idei, újszülött borjak pusztultak el. De a tavalyiak megvannak. Van két másodfű tinó, amikkel kifizethette volna a bérletet a gróf úrnak.

– De akkor jövőre egyetlen egyéves tinóm se marad – felelte Gaston.

Ragnát elfogta a szédülés. Ez mindig elővette, amikor igyekezett kihüvelyezni a parasztok fecsegését.

– Hallgasson mindenki! – mondta. – Eddig megállapítottuk, hogy Bernard elfoglalta Gaston legelőjét – talán volt rá oka, majd meglátjuk –, és ennek eredményeképpen Gaston úgy érzi – helyesen vagy helytelenül –, hogy túl szegény az idei fizetéshez. Gaston, igaz, hogy tartozol Bernardnak egy borjúval? Igennel vagy nemmel válaszoljál.

– Igen.

– És miért nem fizetted meg?

– Majd megfizetem. Még nem volt rá lehetőségem.

– A fizetést nem lehet a végtelenségig halasztani! – háborgott Gerbert.

Ragna türelmesen figyelt, mialatt Gaston elmagyarázta, miért kért kölcsön Bernard-tól, és miért vannak gondjai a fizetéssel. Közben számos lényegtelen részlet is előkerült: feltételezett kölcsönös sértegetés, feleségek veszekedése, vitatkozás, hogy milyen szavak hangzottak el, és milyen hangon. Ragna hagyta őket. Ki kell adni magukból a mérgüket. De végül leállította a szószaporítást.

– Eleget hallottam – mondta. – Íme, a döntésem. Először is, Gaston tartozott apámnak, a grófnak két másodfű tinóval. Itt nincs kifogás. Hibázott, hogy nem szolgáltatta be az állatokat. Nem kap büntetést a vétkéért, mert provokálták; azonban a tartozás, az tartozás.

Vegyes érzelmekkel fogadták az ítéletet. Néhányan rosszallóan morogtak, mások helyeslően bólintottak. Gaston arca maga volt a megbántott ártatlanság.

– Másodszor, Bernard felelős Gaston két borjának pusztulásáért. Gaston ki nem fizetett adóssága nem mentség Bernard törvénysértésére. Így hát Bernard tartozik Gastonnak két borjúval. Gaston azonban már tartozott egy borjúval Bernardnak, így csak egy borjút köteles megfizetni.

Most Bernard hökkent meg. Ragna keményebb volt, mint várták. De nem tiltakoztak: a döntése törvény volt.

– Végül nem lett volna szabad hagyni, hogy ez a vita így elmérgesedjék, és ezért Gerbert a felelős.

– Úrnőm, beszélhetek? – kérdezte méltatlankodva Gerbert.

– Szó sincs róla – felelte Ragna. – Volt rá lehetőséged. Most én beszélek. Hallgass.

Gerbert befogta a száját.

– Mivel Gerbert a fónagy, már régen meg kellett volna oldania ezt a problémát – mondta Ragna. – Úgy hiszem, a felesége beszélte rá, hogy ne tegye. Renée azt akarta, hogy a férje Bernard-nak, a sógorának kedvezzen.

Renée elhűlt.

Ragna folytatta:

– Mivel ez részben Gerbert hibája, büntetésként fizet egy borjút. Tudom, hogy van neki, láttam az udvarában. A borjút odaadja Bernardnak, aki átadja Gastonnak. Így az adósságokat törlesztették, a bűnösök elnyerték büntetésüket.

Azonnal látta, hogy a falusiak helyeslik az ítéletét. Ragaszkodott hozzá, hogy tartsák be a törvényeket, de igen csalafinta módon tette. Látta, ahogy bólogatnak, néhányan mosolyognak, senki sem tiltakozik.

– És most – állt föl – adhattok egy kupával híres almaborotokból. Gaston és Bernard is ihatnak és összebarátkozhatnak.

Nagy zsivaj támadt, mindenki arról kezdett beszélni, ami történt. Louis atya Ragnához fordult, és azt mondta:

– Deborah volt Izrael egyik bírája. Innen származik a beceneved.

– Így van.

– Ő az egyetlen női bíró.

– Mostanáig.

A pap biccentett.

– Ügyesen csináltad.

Végre elismer, gondolta Ragna.

Megitták az almabort, azután távoztak. Miközben Cherbourg felé lovagoltak, Ragna arról faggatta a papot, milyen Guillaume.

– Magas – felelte Louis.

Most sokat segített, gondolta a lány.

– Mi az, amitől dühös lesz?

Louis pillantása elárulta, hogy átlát a ravaszkodáson.

– Nem sok ilyen van – felelte. – Guillaume általában flegmatikus. Esetleg felbosszantja a szolgák hanyagsága: ha rossz az étel, laza a nyereg, gyűrött az ágynemű.

Kicsinyesnek hangzik, gondolta Ragna.

– Orléans-ban nagyon jó véleménnyel vannak róla – folytatta Louis. Orléans volt a francia királyi udvar székhelye. – Nagybátyja, a király kedveli őt.

– Guillaume becsvágyó?

– Nem jobban, mint más fiatal nemesek.