SZEPES MÁRIA

A tibeti
ORGONA

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Borító grafika: alamy.com

Arculattervezés: Almási J. Csaba

A mű azonos címmel előzőleg az Édesvíz Kiadó gondozásában jelent meg 1996-ban.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Ivanics Zsolt

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302719

Merénylet

A zsúfolásig megtelt stockholmi üvegpalotában a légkondicionálás ellenére fullasztó volt a levegő. Vakítottak a hatalmas fényszórók. A holovíziós kamerák zajtalanul működtek. Az elodázhatatlan, de kiúttalannak tűnő kérdések, a tényekre ráeszmélő tömegek szorongó érdeklődése láthatatlan sugárnyomásként nehezedett a jelenlévőkre.

Ez az összejövetel sok tekintetben különbözött az elmúlt évtizedekben tartott, egyre gyakoribb tanácskozásoktól. Azokon is politikusok, szociológusok, tudósok, művészek, orvosok, vallások képviselői gyűltek össze valamelyik nagyvárosban. Tárgyaltak a Föld vészhelyzet felé sodródó problémáiról. Tiltakoztak, vádoltak, bizottságokat alakítottak, segélyeket gyűjtöttek, megegyezéseket írtak alá, de egyre újabbak robbantak ki másutt, a Terra egész organizmusában erjedő gócok hatására.

Most ugyanerről volt szó, de nem felülről, kívülről, némi távlatból szemlélve a szökőárként közeledő eseményeket, hanem az új „özönvízprobléma” egyre fogyó szárazulatain tanakodva a menekvés sürgős, egyre több helyen elkésett módozatairól. E gyűlést a „túlélés forradalma” hozta létre.

A Föld legkiválóbb koponyái gyűltek össze e riadóra. Valamennyien elkötelezett humanisták, akik felfedezéseikkel, eredményeikkel a tudományos-technikai fejlődés, a gyógyítás nagyszerű eszközeit hozták létre. Ismerték a Terra létformája megmentésének egyedüli lehetőségét, amely éppannyira egyértelmű volt, mint amennyire kivihetetlen. Nem volt hatalmuk hozzá. Hiába képviselték kiszolgáltatott embermilliók érdekeit. Anakronisztikus, minden fórumot átszövő névtelen és láthatatlan ellenerők tornyosultak eléjük. A Föld javainak több mint kétharmadát birtokló kisebbség úgy vélte, csak ezen a módon tarthatja fenn kiváltságos luxuséletmódját. Egy süllyedő hajón.

Ralph Ridal valójában nem is akart részt venni ezen az összejövetelen. Találkája lett volna azzal az asztronautával, aki egyik űrlaboratóriumból megfigyelte, amint felrobbant az az űrszonda, amely megközelítette a hírhedt „űrerődöt”. Nyomról nyomra követte mindazokat a mozzanatokat, amelyeket e rejtélyes űrobjektumról felfedezni lehetett. De egyre kevesebbet tudott meg róla. Eredete, hovatartozása ismeretlen volt. Egyetlen ország nem vállalta a hatalmas monstrumot, bár kétségtelenül a Földről lőtték fel valahonnan, és helyezték pályára. A növekvő, befogadhatatlan mennyiségű hírözönben, amelyet a világ kommunikációs központjai ontottak, a legelső helyet foglalta el a baljósan néma, megközelíthetetlen, kozmikus fegyverarzenál, amelyet elektronikus zár vett körül. Semmiféle jelzésre nem válaszolt. A felderítőrakétákat lézerágyúkkal semmisítette meg. Mit akart? Mi volt a célja e süketnéma szörnyetegnek, amelyet ő maga „kozmikus keselyűnek” nevezett el holovíziós adásaiban? Feltevései róla úgy hulltak széjjel, mint a pályáját metsző űrobjektumok. Már aludni sem tudott az űrerődrejtélyt ostromló töprengéseitől. Levelek özönlöttek hozzá, tele sürgető kérdésekkel, de ő egyikre sem tudott válaszolni.

E zaklatott légkörű, kiúttalannak tűnő problémákkal küszködő kongresszusra furcsa módon megnyugodni ment el. Persze Ericsonék, főleg Felicia Ericson miatt. Gyakran járt a házukban a svájci hegyek között. Az utóbbi években mindenki a magaslatokra törekedett az áradó vizek mellől. Stockholmot bonyolult, óriási energiákat és pénzt felemésztő csatornázási rendszer védte „az új özönvíztől”. De meddig? Aki tehette, megkereste a maga Ararátját.

Björn Ericsont őszintén csodálta. Sokszor és szenvedélyesen védte a képernyőn és cikkeiben támadói ellen, akik sarlatánnak tartották, noha Nobel-díjas agykutató volt, s eredményeit nem lehetett kétségbe vonni. Ralph számtalanszor meggyőződött róla, hogy amit csinál, nem „tudóshoz méltatlan cirkuszi mutatvány” – sok kollégája, ellenfele ezzel vádolta –, hanem megalapozott s a természettudomány részeként értékelhető, valós jelenség. Björn Ericson lánya, Felicia, apja munkatársa és legjobb médiuma volt. Sohasem találkozott hozzá hasonló nővel. Nem csak szépsége ragadta meg. Gyönyörű testekben és arcokban válogathatott. Nem azért, mert fiatal volt és jóképűnek tartották. A képernyőkön megjelenő riporterek mindig felkeltik a másik nem érdeklődését, akkor is, ha nem vonzó a külsejük. Őt azonban még merész vállalkozásai, kalandjai, életét gyakran kockáztató riportjai, szokatlan interjúi és kommentárjai is mágnessé tették a nők számára. Persze ő sem volt közönyös irántuk, de hisztérikus rajongásuk, rohamuk, tapadó tolakodásuk utóbb már inkább fárasztotta. Különösen, mióta megismerte Felicia Ericsont.

A kíváncsiság vitte el hozzájuk. Remélte, valami leleplező szenzációval tetézheti az „Ericson-mítoszt”. De e találkozás lépvesszővé vált részére. Hozzájuk ragadt. Olyan sugárzás aurájába került, amelynek felezési ideje nem mérhető.

Felicia az első pillanatban beleégett az agyába, érzékeibe. Sohase hitte volna, hogy az ő helyzetében, annyi tapasztalat, csömörös jóllakottság után ilyen felkavaró módon hathat rá valaki a másik nemből. Primitív, giccses módon, kétségbeesetten beleszeretett. Minden rutinja, szemtelen és szellemes rámenőssége elhagyta, amellyel szinte szórakozott fölénnyel kaszálta le a hozzá törleszkedő, legdivatosabb, legdíszesebb, finomkodóan előkelő vagy dörzsölten közönséges nőstényeket. Valamennyien egzaltáltan, csiklandósan kacagtak a közelében, mintha szurkálták volna őket. Még a hálószobájába is betolakodtak. Felicia mellett pubertásos, zavart kamasszá változott. Talán mert olyan nyugodt és semleges volt. Őrjítően semleges! Külső megjelenésében nem volt semmi hivalkodó, kecses alakjához tapadó, pasztellszínű ruhájában mégis rögtön kitűnt mindenütt. Ferde metszésű, sötét pillájú, zöld szemének külső sarka és sűrű, szép rajzú szemöldöke fölfelé ívelt. Minden remekmű volt rajta. Finom, metszett orra, duzzadt kislányszája, hosszú nyaka, ezüstösen kék ruháját alig megemelő melle, széles válla, keskeny csípője, formás, hosszú végtagjai. Nem lehetett több huszonnégy évesnél. Ralph alig tudott megszólalni a jelenlétében. Szerette volna felpofozni magát, mikor hangja kibicsaklott, mintha mutált volna. Igaz, később rájött, nem is kell beszélnie. Felicia fürkésző, bőrön, csonton áthatoló, zöld csillámú szemével „elolvassa” a gondolatait. Szó szerint elolvassa. Hiába hadakozott ellene, be kellett ismernie, amire Ericson és a lánya képesek, a legszokatlanabb fenomén ugyan, de nem lóg ki a természet törvényei közül, csak éppen mérhetetlenül széttágítja az emberi elme kiterjedéseit.

Mikor hetvenkedő csapdáit Ericson mosolyogva ellene fordította, elállt a lélegzete tőle. „Hipnotizálni fog? Elaltat?” – kérdezte tőle először. „Minek? Legyen éber! Éberebb, mint máskor! Emlékezzék élete olyan mozzanataira, amelyekről senki nem tudhatott!” És ő hetykén, kajánul „emlékezett”. A kis japán call-girllel való intim jeleneteire. „Ez nem jó” – mondta Ericson.

Ott, abban az illatos füstölőktől kék párás, sameszán húrjának zengésétől átszőtt tokiói bordélyban jelen volt a bájos kis prostituált is, akit kislánykora óta a szerelem fortélyaira tanítottak. „Menjen vissza a gyerekkorára! Idézzen fel valamit, amit megtett, szégyellt, pedig soha nem derült ki. Ne vonakodjék! Az emberi agy, ha kifejlesztik, egyfajta szellemi radarral rendelkezik, amely kitapintja a tudattalan sötétjében rejtegetett komplexusok körvonalait.”

„Képtelenség!” – fakadt ki akkor ingerülten.

„Miért volna az? A Biosz sok élőlényének van ilyen érzékelési többlete. S az ember a természet része. Organizmusa valamilyen formában végösszege minden képességnek, jelenségnek, amely bolygónkon, sőt a kozmoszban előfordul. Nos, szembe mer nézni saját rejtegetett titkával, amelyet soha nem osztott meg senkivel?”

Akkor – akarata, szándéka ellenére – szinte elementáris erővel tolult fel benne a kép. Tizenöt éves volt. Apja súlyos, vésett ezüst cigarettatárcáját, amely a kertjükben kicsúszott a zsebéből, ő megtalálta a fűben, és nem adta vissza neki. Pénzre volt szüksége. Egy szőke, recés fogú, fitos osztálytársnőjének akart imponálni, akinek fejlett-hegyes melle megbolondította. A tárcát elzálogosította, és a zálogcédulát apró darabokra tépve a vízbe szórta. A lányt Brigittának hívták – a legelegánsabb cukrászdába vitte tejszínes ananászt enni. Egy piros bőrerszényt is vásárolt neki. Apját mérhetetlenül felháborította nagyapjától örökölt tárcájának elvesztése. Minden holmijához nevetségesen ragaszkodott. Erős dohányos lévén, tudta, mikor és hol vesztette el. Ki sem mozdult a házból. A kertben egy fa alá heveredett. Utána bement a dolgozószobájába. Rá akart gyújtani. Akkor vette észre veszteségét. Kirohant a kertbe. Nem messze a fától nyesegette a rózsákat szegény öreg Bohus apó, a kertészük. Előfordult, hogy leitta magát. Apja őt gyanúsította a lopással. Bizalmatlan volt, és indulatos. Feljelentette az öreget. A rendőrség házkutatást tartott a kertészházban. Ahogy elmentek, Bohus apó felakasztotta magát a padláson. Mikor a kötélről levágták, már halott volt. Gyerekkora óta ismerte és szerette Bohus apót. Emléke, lila fejű, kibuggyant nyelvű holttestének emléke gennyes fekéllyé vált benne. Hiába bánta meg, amit tett. Ami történt, végérvényes és jóvátehetetlen volt. Nagyon félt az apjától. Meg is gyűlölte, mikor a szegény öreg halála után folyton azt emlegette, öngyilkossága a bűnösségét bizonyította. A tárcát elásta, vagy a sebes sodrú, áradó folyóba dobta. Folyton készült rá, hogy bevallja apjának, ő a bűnös. De Bohus apó öngyilkossága nyomán s az idő múlásával egyre lehetetlenebbnek tűnt előtte, hogy elmondja az igazat. Inkább megszökött hazulról, és beállt egy csomó csavargó közé. Kommunában laktak, valami piszkos, koszos pincehelyiségben, lányok, férfiak együtt. Itallal, marihuánával kábította lelkiismeretét. Megtanult ocsmányul káromkodni, lopni is. Innen a rendőrségre, azután súlyosan leromlott állapotban kórházba került. Apja jött érte összetörten, megcsendesedve. Ha prédikál neki vagy lehordja, jobb lett volna. Bűntudata így még kínzóbbá vált. Dühösen nekilátott a tanulásnak. Jó feje volt. Lekötötte, amit csinált. Éjjel-nappal magolt, olvasott. Behozta mulasztásait. Sorra tette le vizsgáit a legjobb eredménnyel. Egyformán érdekelte a pszichológia, ökológia. A nyomornegyedeket látogatta. Háborgó cikkeket írt a kallódó emberekről, éhező gyerekekről. Feltűnést keltett vele. Mikor egyik legveszélyesebb háborús tűzfészekről tudósítót keresett a legnagyobb holovíziós társaság, jelentkezett. Sok riporter életébe kerültek ezek az értelmetlen, eszeveszett vérengzések, őt egy karcolás sem érte. Pedig kereste a bajt. Behatolt elzárt övezetekbe, átment demarkációs vonalakon, golyózáporban. Olyan terroristákkal, fanatikus őrjöngőkkel csinált interjút, akiknek közelsége veszélyesebb volt, mint a körülöttük robbanó aknák, levegőből hulló bombák. Beszámolói szenzációként hatottak. Arcát megismerték az egész világon a holovíziók képernyőjéről. Kitüntetéseket kapott. Merényleteket kíséreltek meg ellene. Sikertelenül. A világ legvakmerőbb, legtehetségesebb kalandorának tartották. Pedig csak egyetlen, jóvátehetetlen bűne, gyávasága elől menekült e kockázatokba. Büntette magát. Vezekelt általa. Mert félt. Iszonyúan, jeges verejtékben ázva rettegett önkéntes kamikazeakciói közben.

Ericson szóról szóra elmondta neki e mélyre temetett titkát, úgy, ahogy vérző, gyógyíthatatlan fekélyként kifakadt emlékezetében.

Akkor már nem is tudott elszakadni Ericsonéktól. Nem csak az érzelmi tűzvész miatt, amelyet Felicia gyújtott benne. Gyógyult, lecsillapodott a közelükben. Bár, ha pontosabban próbálta volna kifejezni, egy másfajta hevültség kerítette hatalmába, amely megszabadította személyisége állandó sajgásától. Jobban értette, megismerte hasadt önmagát, kora ifjúsága beteg gócával együtt. S egyre többet akart megtudni Ericson módszeréről.

Későn érkezett. A kongresszus már megkezdődött. Messziről látta Ericson keskeny, ülve is kimagasló alakját, sovány aszkétaarcát, szökés haja keretében boltozatos homlokát. S mellette persze Feliciát. Mindig Feliciát.

Valahányszor rájuk pillantott, akár így, távolabbról is, megérintette a lényükből áradó erő és nyugalom. „Mennyire összetartoznak!” – sajdult a szívébe. Felicia nem hasonlított az apjára, lényük árama, egész magatartásuk mégis elárulta vérségnél közelebbi rokonságukat. Úgy értesült róla, Ericson felesége igen fiatalon halt meg. Vajon mi történt vele? Egyik öreg kollégája azt állította, öngyilkos lett. Toronyházban laktak akkor még Stockholmban, a tizedik emeleten. Az ablakból vetette ki magát. Rögtön szörnyethalt. Miért? Senki se tudja. Valamiféle gyógyíthatatlan idegbajról suttogtak. Sokféle pletyka keringett róluk akkoriban. Azt is mondták, hogy narkós volt. Felicia még gyerek lehetett. Alaposan megviselhette őket. De már kiheverték. Ericson nem csak mások gyógyításához értett. Bevette saját orvosságát.

Johannes van der Meulen, a szociológus beszélt a népességrobbanásról és arról, hogy az embernek már kezében vannak az eszközök arra, hogy ne csak fékezni tudja e szaporodást, de a Föld valamennyi lakóját ellássa élelemmel, gyógyszerekkel, megfelelő körülményekkel. Bolygónkon már nem egy sikeres modell van erre.

Ralph nem tudott figyelni a szavaira, pedig e téma neki is a vesszőparipája volt. Fokozatosan előredolgozta magát a zsúfolt teremben Ericsonék felé. Az első sorban ültek, s úgy látta, van még mögöttük üres hely.

Felicia persze tudta, hogy szereti. Mikor egyszer egyedül maradtak Ericsonék dolgozószobájában, elhatározta, megmondja neki, de egyetlen szót nem volt képes kinyögni, noha a feje csaknem szétpattant dörömbölő gondolataitól. Szeme szinte égési sebeket perzselt Felicia figyelő arcára. Akkor még nem tudta, apja őt is kiképezte, s „agyantennaként” felfogta mások gondolatait.

Felicia egyszerre elmosolyodott.

„Felment a vérnyomása, Ralph. Én is kedvelem magát, de nem óhajtok hamarosan az özvegye lenni.” Hangjában nyugtató, simogató szánalom rezdült.

Ő csak dadogni tudott. Esze ágában sem volt meghalni abban az esetben, ha Felicia úgy határoz, hogy…

Ezt is csak elgondolni tudta, nem szavakban szövegezte meg. Felicia mégis megértette.

„Apa majd kigyógyítja öngyilkos ámokfutásából. A középkorban maga flagelláns lett volna egy szervezetben. Ideje, hogy felhagyjon az önbüntetéssel!”

„Hogyan?” – szakadt ki belőle önkéntelenül.

„Nagyon sok pozitívummal egyenlítette már ki kamaszkori vétkét. Annyi életet mentett, annyi nyomorulton segített, hogy fizetési mérlege komoly nyereséget mutat.”

Férfi létére akkor a könnyeit nyelve tenyerébe vájta a körmeit, nehogy elbőgje magát, mint egy ostoba, éretlen kölyök. Boldog és hálás volt. Valami kiegyenesedett benne, mintha elhordhatatlan súlyt emeltek volna le róla.

Két sorral megint előbbre rukkolt. Rápisszegtek, de ő nem tágított.

Ericson egészen sajátos szempontból közelítette meg az emberiség égető problémáit. Szerinte a jelen útvesztőjéből való kiemelkedéshez olyan nagyszerű képességű, cselekvő emberekre van szükség, akik tízmilliárd agysejtjüknek nem pusztán egy töredékét használják, hanem fénybe borítják, kibontakoztatják valamennyi szellemi adottságukat. Meggyőződése volt, hogy az értelmes agy a legtökéletesebb dimenziógép, amelyből huszonnégy dimenzió felé nyílnak kapuk. S a dimenziók nem mások, mint a tudat észlelésmódjának mélyebb vagy magasabb rezgései.

Ralph nagyon nehezen fogta fel e meghatározásokat. Azzal is vitába szállt, amit Ericson állított, aki nemcsak önmagában hitt, hanem az emberiség jövőjében is. Nem kételkedett benne, hogy módszere – amellyel saját, Felicia és néhány tanítványa agyáról sikerült eltüntetnie bizonyos „rasztereket” – alkalmas rá, hogy erkölcsileg érett, a közönség javát önös érdekeinél fontosabbnak tekintő embereket neveljen, akiknek összefogása képes lesz felépíteni az egyenlő jogok és méltányosság alapján kormányzott társadalmat az egész világon.

„Jogok? Méltányosság? Erkölcsileg érett emberek? Hol vannak? Hányan vannak? Az idő a körmünkre égett, Ericson professzor!” – tört ki Ralphból a keserű tapasztalatokon átégett kétely.

Ericson nem vesztette el nyugalmát.

„Tudom. Óriási munka áll előttünk. És hiába bizonyítok egyelőre. Hiába hivatkozom a rádió, holovízió, bármiféle telekommunikáció rezgéseket hangokká és képekké alakító fizikai törvényeire, amelyeket a legtudatlanabb nézők és hallgatók is elfogadnak. Senki nem gondol arra, hogy a természet fölött vagy alatt űzött varázslat tanúja. De az encefalográffal mérhető gondolatrezgések agyantennáktól agyantennákig eljutó közléseit kézlegyintéssel elintézik: ostoba szemfényvesztés! S éppen azok teszik ezt, akik kapzsi indulatoktól befolyásolt tömeghatások világtalan rabjai.”

Ralph már a második sorban ült, de még távol Ericsonéktól. A félkörben hajló sorban egyenesen rálátott Felicia profiljára. Aranycsillanású, világos haját simán hátrafésülte. Egy pillanatra lázadó bosszúság lobbant benne. Hogy lehet egy lány ennyire kívánatosan szép és érinthetetlenül más, mint a többi nő?

Felicia hirtelen megfordult, és feléje nézett. Megérezte – vagy felfogta – rátűző gondolatait? Rámosolygott. Hosszú ujjú, keskeny kezét felemelve intett neki. És akkor valami képtelenség történt vele: elvörösödött, hülyén visszavigyorgott rá, és lelkesen integetett, mint egy ütődött kölyök. De Felicia mosolyától és apró gesztusától mérhetetlenül boldog lett. Mert kontaktus volt. Mintha Felicia ujjhegyei melegítő, borzongató árammal megérintették volna az arcát, homlokát, meztelen érzéseit. Megpróbált közelebb férkőzni hozzájuk, legalább a hátuk mögött lévő, üres székre ülni, de egy kövér fizikus előredőlve aludt, s tétovázott, felkeltse-e. Legalább nézhette egy ideig Feliciát, bámulta, mint borjú az új kaput. Egész idő alatt harcban volt önmagával e leküzdhetetlen s nyilván reménytelen szenvedély miatt. Míg nézte, megfeledkezett saját és a világ egyéb problémáiról.

Még mindig nehéz volt megbarátkozni a ténnyel, hogy Felicia és Ericson módszeres, szellemi tréningjük nyomán látni kezdtek az agyukkal. Volt ebben valami félelmetes és elriasztó. Mintha legintimebb, magányos perceiben lesnék meg. Ericson e tehetséget minden emberben kifejleszthető lehetőségnek tartotta. S ha e „Harmadik Szem” hályoga elpattan, ők is beleláthatnak emberi agyak zárlatába. Gondolatmagokat ültethetnek el e képlékeny humuszba. Kommunikálhatnak akárkivel, nem fény-, hanem gondolatsebességgel. Már vele is végrehajtottak néhány félig-meddig sikeres kísérletet. Felfogott kép- és gondolattöredékeket, amelyekhez azonban rögtön hozzászegődtek saját, zavaros gondolattársításai. A szigorú, rendszeres autogén tréninget pedig végképp nem bírta. Semmi kötést, kényszerűséget, magára erőltetett fegyelmet nem tudott elviselni. Pedig szerette volna, akarta. Semmit sem kívánt jobban, mint betekinteni Felicia agyának, lényének zárlatába. Megtudni róla mindent. De amint összpontosított rá, forró hullám öntötte el érzékeit és érzésvilágát. Túlságosan is érdekelt volt benne. Mint a szerelmesek általában, egyre bizonytalanabb volt a lány érzéseiben. Törődik vele egyáltalán? Miért is tenné? Annyival több, különlegesebb, értékesebb nála. Érett, kiegyensúlyozott és okos. Ő meg… Jobban tudják az apjával együtt, mit gondol, mit érez, milyen és kicsoda valójában… Nyomorúságos dolog volt ez a kirekesztettség! Feliciának tudnia kell, hogy éhen és szomjan vész nélküle!

Felicia érzékelte Ralph emócióinak tüzes magmáját, de benne nem lobbantott mást, csak szánalmat. „Milyen rosszul csinálja szegény – gondolta. – A feje szűk, túlzsúfolt, lármás szoba. – Valójában kedvelte Ralphot, de úgy, mint egy nyugtalan, magányos gyereket, akinek még fel kell nőnie. Éretlen. Szeme végigsiklott a széksorokon. – Az egész világ ránk figyel most.” – Szorongás fogta el.

– Nem hiszem, hogy az időeltolódások ellenére lenne olyan képernyő kék csillagunkon, amely ne ezt a kongresszusi termet vetítené az aggódva figyelő nézők elé. A kamerák egy-egy pillanatra közel hozzák azokat az arcokat, akiktől segítséget remélnek – mondta halkan apjának. – De mit tehetnénk mi e válságos, rohamosan bonyolódó helyzetben?

– Sok mindent – felelte apja.

– Azt hiszem, elkéstünk, apa. Terra problémái égetően sürgősek. Az ostoba önzés szökőárjával képes-e megbirkózni az elenyészően kis számú „Látók” csoportja, akiknek agya és lelkiismerete végső riadót jelez?

– Azért vagyunk itt, hogy ezt felmérjük! – Ericson is végigjártatta szemét a zsibongó tömegen. – Legtöbben jelen vannak. Ebben a teremben.

– Lehet. Csak éppen megfelelő pozíciójuk és anyagi eszközeik nincsenek hozzá, hogy a felismerésükből kivont vakcinát bevessék ott, ahol a legdühöngőbb a járvány!

Ralph már áttört a kövér fizikus barikádján, végigtörtetett a második soron, és elfoglalta az Ericsonék mögötti üres széket. Hozzájuk hajolva meghallotta Felicia utolsó szavait.

– Egyetértek a lányával, Ericson professzor! Figyeljék Ramirezt. Ő igazán nem rejti véka alá, mit gondol a koncukat markoló hipokritákról. De mit ér vele?

Ernesto Ramirez szavait heves visszhang kísérte. Taps, fütty, helyeslés, tiltakozás.

– A huszonegyedik században vagyunk! – emelte hangját a lárma fölé. – És valamennyi erőfeszítésünk ellenére beteljesedett mindaz, amiért az ökológusok, szociológusok, prognosztikusok már a múlt század végén vészharangot kongattak.

Felicia nagyon érdekesnek találta a felszólaló markáns, latin vonásait, barna arcbőrét, sötét, nagy szemeit és hófehér sörényét. Széles gesztusokkal beszélt. Érces baritonja átfúródott a zsivajon. Ismerte és nagyra becsülte munkásságát a molekuláris biológia és a génsebészet terén. Olvasta a könyvét, cikkeit, sőt találkozott vele, mikor átvette a Nobel-díját a rák kórokozójának felfedezéséért és új, hosszú évek statisztikájával lefedezett, meglepő, sikeres gyógymódjáért. Lézerbesugárzással kombinált génoperációit ő „elektronszérumnak” nevezte, mert a rosszindulatú, daganatos megbetegedések gyökerét nagy elődje, Szent-Györgyi Albert nyomán az elektronokban találta meg. Kitűnő muzsikus volt, s az ultrahang-birodalom ismeretlen rezgéshatáraival is foglalkozott „hobbiként”.

Svédszőke, magas, világítóan sápadt, erős állú, feltűnően elegáns nő ült Ramirez mellett. Élénkpirosra festett, nagy, duzzadt száj virított fehér arcából. Időnként felemelte hosszú ujjú kezét, és igazított egyet művészi loknikba rendezett haján: Feliciát ilyenkor a kezén lévő nagy briliáns fényrobbanása szinte elvakította.

– Furcsa – mondta. – Mennyire nem illenek össze. – A hozzájuk hajló Ralph persze meghallotta.

– Inez Ramirez tanítványa volt – sugdosta Felicia fülébe. – A magánéletében félszeg, szórakozott „nagyembert” nem volt nehéz befonni fiatal húsával. Persze megjátszotta a szorgalmas, tudományos érdeklődésű, jeles diákot. Elhitette, meghökkentette, levette a lábáról. De házasságuk óta már csak a ház úrnője, díjak, szerzői honoráriumok bekebelezője, afféle menedzser lett Ramirez mellett. Óriási, hegyi villájukban fogadásokat rendez, partikon vesz részt, interjúkat ad, utazásokba hajszolja szegény férjét. Ramirez védekezik, elrejtőzik, különféle ürügyekkel kivonja magát e ráerőszakolt életformából. A munkájába menekül, azzal takarózik. A téma, amelyen dolgozik, nem vallja kárát. Az asszony mégse húzhatja ki a laboratóriumból vagy a klinikáról, hiszen e munka jövedelméből fedezi reprezentációs költségeit.

Felicia elmosolyodott e tömör, pontos, de nem minden gúny nélkül való portrétól.

Ramirez szövege megint lekötötte érdeklődésüket.

– A Föld népességének száma tizenkétmilliárd! Nagy részük még ma is elmaradott országokban éhezik, helyi háborúkban vérzik, forrong, egymást marcangolja! Mesterséges tudatlanságban tartott fanatizmusukat különböző érdekek szítják!

Óriási lárma, taps, tiltakozás, kiáltozás tört ki.

– Nevezze meg az uszítókat! Nevezze meg bátran! Ismerjük valamennyit! – Egy paprikavörös arcú, köpcös kis ember felállva verte az asztalt maga előtt: Rolland Meiler. Gyakran megfordult Ericsonék házában. A híveik közé tartozott. Asztrofizikus, nagyszerű matematikus volt, aki Paul Lehnerrel, az asztronautika és kibernetika legkiválóbb konstruktőrével együtt a kozmoszban keringő, üzembiztos automatizált gyárakat építette a napenergia felhasználásával, ő is kitűnő zenész volt. Elektronikus ultrahangorgonájának színekkel kombinált rezgéseit „gyógyító Logosznak” nevezte, mert teljesen át tudta hangolni vele saját és barátai zaklatott idegállapotát. A mellette ülő, vörös hajú, hatalmas termetű Lehner dobhártyarepesztő hangja szegődött Meileréhez.

– Embermillióknak nincs betevő falatjuk, járványok tizedelik őket, szomjan vesznek, és ők hipokrita jelszavakat hangoztatva űrfegyverkeznek, manipulálják a világgazdaságot!

– És az embereket! – A hatalmas koponyájú, fénylően kopasz fejű Bert Brighton mordult fel, székén előrehajolva. A mechatronika zsenije volt. Kopaszsága ellenére a tudomány aránylag fiatal, híres és hírhedt „fenegyereke”. Képességeit a nagytőke konzervatív csoportjai sem nélkülözhették, noha veszedelmes felforgatónak tartották. Különösen az ifjúság rajongott érte. Minden tüntetésben részt vett. Lehnerrel együtt ő is osztozott Meiler ultrahangrezgésekkel foglalkozó hobbijában. Bizarr, elektronikus instrumentumokat konstruált, amelyekkel „lecsapolta a szférák zenéjét”. – Azt hiszik, nem tudjuk, hány luxusóvóhelyet építettek a legmagasabb hegyek szikláiba vésve fantasztikus összegekért azok, akik az általuk elindított pusztulást túl akarják élni akár évtizedekig is, teljesen önellátó módon, anélkül hogy a kényelmükből ki kellene mozdulniuk! Élelem- és energiakészletükből Afrika éhező népességének fele jóllakhatna!

– Rágalom! – süvítette egy hang magas fejhangon.

E felszólaló teljesen különbözött a többi jelenlévőtől. Kocsonyás, üres tekintettel meredt maga elé. Arcán nem tükröződött indulat.

– Élő ember ez?! – szakadt ki Feliciából. Baljós, taszító érzéseket váltott ki belőle a magas, izmos, nagyon elegáns, fiatal férfi.

– Félig-meddig – mondta Ralph. – Botrányosan közismert ez a mesterséges megtermékenyítésből született, génoperált, de alaposan elfuserált emberrobot-széria. Bizonyosan ismerik azt a tudóst, aki visszaélt mikrobiológiai zsenialitásával. Legalábbis hallottak róla, mert nyilvánosság előtt nem mutatkozik, ő a szürke eminenciás. A legtöbb, előtérben ágáló vezérgyalogot az ő keze mozgatja a világ sakktábláján. Félelmetes, szuggesztív egyéniség. Szerintem gátlástalan őrült.

– Esmond Hámán professzorra gondol? – kérdezte Ericson.

– Ön nem?

Felicia megborzongott. Esmond Hámánt egyszer futólag megpillantotta a holovízió képernyőjén, mikor elfordult a kamera a központi személyiségekről valamelyik fontos tárgyaláson, de egy tenyér rögtön eltakarta a lencse kíváncsi szemét. Miért? Felidézte emlékezetében a pillanatra látott, sajátosan kortalan, szikár arcot, összezárt késajkát, szögletes állát, dudoros, emeletes homloka körül sűrű, sötét haját, amelyben egyetlen ősz hajszál sem csillant.

– Már nagyon idős lehet, de valamiképpen megőrizte az ereje teljében lévő férfi külsejét. Hogyan? – fordult hátra Ralph felé.

– Óriási erőfeszítésekkel tartja a kondícióját. Általa kiagyalt kúrákkal sanyargatja a testét. Génoperációt is végrehajtatott magán egyik asszisztensével. Munkabírása, nemi energiája kimeríthetetlen. Több nőt fogyaszt, mint egy szexmániás húszéves fiatalember, de pusztán kéjállatoknak tekinti őket.

– Emlékszel arra az Egon Wenz nevű páciensünkre, akit ideg-összeroppanással kezeltem? – kérdezte Ericson a lányától.

– Hogyne. Szépen javult az állapota. Elengedtük a klinikáról. De azután hirtelen meghalt. Az otthonában. Az ágyában találtak rá. A halál oka szívroham volt. Nem?

– Engem nem engedtek a közelébe. Állítólagos rokonai rögtön elhamvasztatták. Egon Wenz operálta meg Esmond Hámánt. Utána mutatkoztak rajta a szorongásos neurózis tünetei. Beteget jelentett.

– Hámántól nem lehet elmenekülni! – mondta Ralph.

– A kezelés alatt Wenz agyából néhány Hámánra vonatkozó, elképesztő információt csapoltam le – mondta Ericson.

– Megtudhatnék erről valamit? – hajolt előre Ralph mohón.

– Nem sokat mondhatok, mert Hámán „fedezék mögött” él. Senkit nem enged közel magához. De amit Wenz megérzett e torlasz mögött, és amit látott, elegendő volt ahhoz, hogy belebetegedjék.

– Wenz megtette a kötelességét – tört ki Ralphból keserűen. – Eljátszotta a Hámán által ráosztott szerepet, azután fölöslegessé, sőt labilis állapotában kockázattá vált. Nem egy ilyen „elkent” esetét ismerem. Évek óta monomániám ez a megfoghatatlanul síkos, veszedelmes csirkefogó.

– Wenz agyában az iszony és félelem gócában eltűnt emberek árnyéka kísértett. Mind Esmond Hámánt szolgálták egy ideig, azután olyan körülmények között kerültek a zúzdába, amelyeket nem lehetett „a főnökkel” vonatkozásba hozni – bólintott Ericson.

– Én aztán tudom, milyen okos, óvatos gonosztevő, összeköttetéseinek, kapcsolatainak lánca áttörhetetlen. Egyetlen cikkemet, képriportomat nem közölték, amelyben a legtávolabbi célzás történt Hámánra.

Szepes Mária (1908–2007) a magyar spirituális irodalom kiemelkedő alakja, író, költő, műfordító és okkultista. Legismertebb műve, A Vörös Oroszlán (1946), mára kultikus státuszt ért el, és a tudatfejlődés, reinkarnáció és halhatatlanság témáit járja körül. Műveiben ötvözte a mélypszichológiai tudást, a filozófiai mélységet és a misztikus hagyományokat, ezáltal olyan különleges életművet hozott létre, amely a mai napig inspirálja az olvasókat. Számtalan műfajban dolgozott élete során. Mese, regény, tudományos- fantasztikus regény, pszichológiai-karakterológiai tanulmány kötetek, önéletrajzi regény, ezoterikus tananyagok, versek, novellák, cikkek, filmforgatókönyvek, színművek, valamint meditációk, misztériumjátékok alkotója, dramaturgja, mely műfajokban mind otthonosan és felszabadultan mozgott, hatalmas tudásbázissal a háttérben. Írásaiban gyakran alkalmazott szimbolikus nyelvezetet, hogy az olvasót mélyebb önismeretre és transzcendens tapasztalatokra ösztönözze.

Pályafutása során számos követőt és tisztelőt szerzett nemcsak Magyarországon, hanem külföldön is. Szepes Mária munkássága a mai napig élő és aktuális, művei a spirituális keresők alapolvasmányai közé tartoznak. Életműve több mint 80 önálló kötetet ölel fel, munkássága nemzetközileg is elismert: művei angol, német, szerb, szlovák, portugál, spanyol, olasz és román nyelven is megjelentek.

Ahogy ő maga fogalmazott: „A lélek örök vándor, aki minden tapasztalattal egyre közelebb jut valódi önmagához.” Szepes Mária életműve ma is élő inspiráció mindazok számára, akik a szellemi út keresői.

Szellemi munkásságának, emlékének ápolásával a Szepes Mária Alapítványt bízta meg.

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY –

Egy örökség, amely tovább él

A Szepes Mária Alapítvány 1996 óta jegyzett nonprofit szervezet, valódi kibontakozását azonban 2007-ben kezdte meg – teljesítve ezzel az írónő akaratát. A tudás lángját közvetlen tanítványaira bízta.

Küldetésünk nem kevesebb, mint az örökség életben tartása, méltó gondozása.

Az Alapítvány fő tevékenységei:

szellemi hagyaték ápolása, kéziratok, hangfelvételek, fotódokumentumok digitális archiválása, irodalmi és kulturális közvetítés, ismeretterjesztés, képességfejlesztő programok gyerekeknek és felnőtteknek egyaránt, az ökológiai tudatosság és az egészségtudatos életmód terjesztése.

Munkánkat támogatja többek között: Szintézis Szabadegyetem, Petőfi Irodalmi Múzeum, Csillagpor Olvasókör és hivatásuk iránt elkötelezett, kiváló munkatársak.

Köszönjük, hogy velünk együtt őrzi ezt az örökséget!

Kérjük, adományával vagy adója 1%-ával támogassa munkánkat.

Székhely: 1026 Budapest, Júlia utca 13.

www.szepesmariaalapitvany.hu

info@szepesmariaalapitvany.hu

facebook.com/szepesmaria

Adószám: 18126934-1-41

Számlaszám (K&H Bank): 10403181-00015795-00000003