Maxim Wahl

A
SAVOY

SORSDÖNTŐ ÉVEK

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ  LONDON, 1936

1.  A szerető

2.  Urának hű szolgája

3.  Az előkészület

4.  A szem

5.  Vérvirág

6.  Omar

7.  Bully

8.  Minden, amit szeret

9.  Odafentről

10.  Az évszázad

MÁSODIK RÉSZ  A JÁTÉKOK

11.  A kormánynál

12.  Hősök

13.  Ízelítő

14.  Earl Grey

15.  Galamboktól felhős

16.  A tömeg hatalma

17.  Gemma Galloway

18.  Hetven láb

19.  Egy kutya szeme

20.  A láng

21.  A legszebb hely a földön

22.  Óránként hatvan mérföld

HARMADIK RÉSZ  A MÁSIK SAVOY

23.  Winston és Charlie

24.  Láthatatlan

25.  Két embernek túl keskeny

26.  A fasiszta

27.  Délutáni szerelem

28.  Larry

29.  Vabank

30.  Borzaskata

31.  Ellenség merészen legyőzve

32.  Judy

33.  A 10-es szám

34.  Angliáért

35.  A márki vége

36.  Még nem most

Impresszum

Köszönet Uschinak

ELSŐ RÉSZ

LONDON, 1936

1.

A szerető

Gesztenyebarna, félhosszú haj, magabiztos mosoly, palackzöld ruha. Így látta magát Violet annak a társasági magazinnak a címlapján, amelyet sok vendég tartott a kezében a Savoy előcsarnokában. A lapokban gyakran bukkant rá a saját arcára. Olyan nő, akiről beszélnek az emberek. Ma nem ruhát viselt, mint a fotón, hanem egyszerű, sötétbarna kosztümöt, és a vendégét várta.

A tágas előcsarnokban sok ember volt rajta kívül, ő mégis egészen egyedül érezte magát. Körülötte itt is, ott is kifényesített sárgaréz csillogott, a napfény megtört a lengőajtók csiszolt üvegén, és mindkét oldalon márvánnyal burkolt oszlopok magasodtak. Ennek a szállodának ő a tulajdonosa, munkaadó és elismert a szakmában, a nők számára példakép, a férfiak csodálják, és szörnyen egyedül van. Ha rajta múlt volna, a hozzá hasonlók körében dolgozna, és a többiekkel együtt abban a közösségben tökéletesen a helyén érezné magát. A Savoy first ladyjének lenni azonban más sorsot jelent. A Temze közelében fekvő patinás hotelben olyan életet kell élnie, amely egyébként csak férfiakra jellemző. Ő fiatal nő, éppen csak betöltötte a harmincat, és tetszett neki, hogy egy hasonló korú nővel találkozhat, akinek semmi köze a szállodához és a vele járó kötelességekhez.

Üdvözölte a japán vendégét, és az Aranypavilonba, a ház legnagyobb éttermébe vezette Miss Ajumit. Még nem szolgáltak fel ebédet, a szárnyas ajtó újra becsukódott mögöttük. A bejárattól távol, az ablakhoz közeli asztalok egyikéhez ültek le. Miss Ajumi rendkívül szép nő volt, dús haját egyszerű kontyba fogta fel. Napközben csak diszkréten festette ki magát, este azonban Violet már látta vakító fehérre sminkelve. Ma nem sugározta azt a lenyűgöző megközelíthetetlenséget, amelyet Violet csodált, hanem ijesztően dermedt állapotban volt.

– Értesítsem a rendőrséget, Miss Ajumi? – kérdezte Violet, miután a japán nő beszámolt neki a történtekről.

– A rendőrség semmin sem változtat – válaszolta Miss Ajumi azon a könnyed hangon, amely szinte semmit sem árult el az érzéseiről.

– Az a férfi olyan dolgokat tesz magával, amelyeket a mi országunkban szigorúan büntetnek.

– Fudzsivara-szan a dannám – felelte Ajumi. – A pártfogóm. Vele járom a világot, és felajánlom a szolgálataimat.

– Még ha Mr. Fudzsivara a hites férje is volna, akkor sem lenne szabad olyan… praktikákat követelnie magától. Én… Elnézést, nagyon keveset tudok erről. Valójában semmit sem a maguk világáról.

Violet és Ajumi nem voltak barátnők. A szállodaigazgatói pozíció udvarias távolságtartást követelt a ház vendégeitől. A két nő mégis közelebb került egymáshoz, mivel Miss Ajumi patrónusa, Mr. Fudzsivara, a japán üzletember egy hónapja a Savoyban lakott.

A lényeget Violet már megértette: egy gésa nem prostituált. Ez a feltételezés súlyos sértés lenne. Egy gésa a hagyományos japán művészetek őrzőjeként tekint magára. Ünnepségeken, nagyobb vacsorákon énekkel, tánccal és színvonalas társalgással szórakoztatja a résztvevőket. A gésa szolgáltatásainak az ára a munkával töltött idejétől függ, és az elégett tömjénrudak alapján számolják ki. Némely gésa dannát tart, aki fedezi a megélhetési költségei valahányad részét. Egy gésa támogatása a vagyonos japán férfiak körében státuszszimbólumnak számít.

Ajumi ivott egy korty teát. A kimonója közben felcsúszott, de gyorsan újra a csuklójára húzta az ujját. Violet azonban észrevette a véraláfutásokat és a zúzódásokat. Ajumi korábban célzott már a vele történtekre, és Violetet már ez is haragra gerjesztette. Ezt az utóbbi időben gyakorta tapasztalta. A nemével szembeni legkisebb igazságtalanságban is annak a megerősítését látta, hogy a nők még a 20. században is méltatlan helyzetben vannak. Ugyanakkor ő maga a bizonyíték arra, hogy a férfiak hegemóniája már nem általános érvényű. Élete első harminc évét abban a hiszemben élte le, hogy a férfiak ugyan a Marsról, a nők pedig a Vénuszról származnak, a konfliktusuk azonban termékeny lehet, amelyből mindkét fél profitál. Az életszemlélete csak akkor változott meg, amikor arra kényszerült, hogy híres nagyapja nyomdokaiba lépve átvegye London talán legszebb szállodájának a vezetését. Ő lett a Savoy jelképe. Ez a felismerés árnyékként lebegett felette, és minden lépését követte.

Mielőtt megfelelő választ adott volna Ajuminak, az Aranypavilonban nyugtalanság támadt. Violet számára ez mindennapos volt, a japán nőt azonban meglepte. Arturo Benedetti, a Savoy zenei vezetője a pódiumra lépett, hogy próbálni kezdjen a negyven tagú zenekarával. A karmester a délelőtti órákat használta fel arra, hogy betanítsa az esti műsort, amellyel majd a vacsoravendégeket szórakoztatják.

– La mia directrice! – kiáltott fel Benedetti, amikor az üres terem közepén meglátta Violetet. – Remélem, nem zavarunk.

– Ellenkezőleg, Arturo, tartsa csak meg a próbát, ha mi nem zavarjuk magát – válaszolta Violet mosolyogva.

Benedetti egy firenzei férfi eleganciájával meghajtotta magát, és beintette a zenekart. A Parasztbecsületből felcsendülő lendületes dallam éles ellentétben állt a komoly témával, amelyről Violet a japán nővel beszélgetett.

– El kell hagynia ezt a férfit, Ajumi. Mr. Fudzsivara viselkedésére nincs mentség.

– Fudzsivara-szan okos, becsületes ember, akinek köszönhetően a fél világot bejártam, és sok szép élményben volt részem.

A két nőnek hangosan kellett beszélnie, hogy hallják egymást a zenekar zengő játékától.

– Ha ilyen dolgokat követel magától, akkor ez az ember beteg – ellenkezett Violet. – A felsőtestét a lábához kötözi, hogy mozdulni se tudjon, és aztán megtapossa?

– Ez ősi japán szeretkezési technika, a leigázás egy formája, amely…

– Az isten szerelmére, hagyja abba, Ajumi! Egyszer már beszéltünk az ilyen férfiakról. Csak akkor tudják leküzdeni a félelmüket a nőktől, ha megbüntetik őket azért, mert értékesek, szépek és vonzók. Annak, amit csinálnak, semmi köze a szerelemhez.

Violet utolsó szavai hangosan és élesen hasítottak a helyiségben beállt csendbe. Benedetti leintette a zenekart.

– Nem, uraim, itt desz van a kottában – jelentette ki a fafúvósok felé fordulva. – Maguktól viszont D-t hallok – mondta, aztán felemelte a karmesteri pálcát. – Újra a hármas ziffertől, csak a fafúvós szekció.

Ajumi arcán szomorú mosoly suhant át.

– Nálunk a férfiak és a nők között vannak olyan különbségek, amelyek a nyugati világban teljességgel ismeretlenek. Az onnarashii, a nőiség a teljes viselkedésünket magába foglalja, még a beszédmódunkat is. A japán nők szándékosan beszélnek magas hangon. Gyakran használnak udvariassági formulákat, ez az onna kotoba, a női nyelvezet. Az otokorashii, a férfivilág másik hagyományon alapul. Mivel én ismerem a hagyományt, tudom, hogy Fudzsivara-szan egészen különleges módon szeret és tisztel engem.

– Semmi sem igazolja, amit Mr. Fudzsivara tesz – felelte Violet a fafúvósok hangjai fölött. – A maga leigázására izgul fel. Mindegy, milyen kultúrkörből származnak, az is, hogy maguknál a férfiak évszázadok óta tesznek efféle dolgokat, ezt nem szabad tovább elviselnie, Ajumi. Maga Londonban van, és 1936-ot írunk. Amit Mr. Fudzsivara magától követel, középkori viselkedés. Le kell állítania, mielőtt túl késő lenne. Mielőtt még Mr. Fudzsivara valóban kárt tesz magában.

– Desz, desz, maledetto! – kiáltozta Benedetti, és megint leállította a zenekart. – Most csak a klarinétot kérem.

– Maga elmondta nekem, mit jelent az Ajumi név – folytatta Violet.

A japán nő ráemelte a tekintetét.

– Azt jelenti, a saját utat járni.

Mintha ez mindent elmondana! – gondolta Violet.

– Menjen a maga útján, Ajumi, válassza a saját útját! Véget kell vetnie ennek a beteges állapotnak.

A japán nő lesütötte a szemét, és egy kis ideig gondolkodott.

– Jó – mondta végül. – Igaza van, Violet. Megteszem, de hagyományos módon.

Mintha Ajumi válasza a zenekarban is megszüntette volna a pontatlanságot, a muzsikusok belekezdtek egy csillogó dallamba, amely reményt, útra kelést és szerelmi boldogságot fejezett ki. A hangok Violetet olyan eseményekre emlékeztették, amelyek a fiatal kora ellenére mintha egy örökkévalósággal korábban történtek volna.

Kevéssel később kitárult az Aranypavilon szárnyas ajtaja, és háromszáz éhes ember áramlott a virágkompozíciókkal díszített, értékes porcelánokkal és ezüst evőeszközökkel megterített asztalokhoz.

Violet, miközben Ajumival elhagyta az éttermet, meglátott egy törzsvendéget, akit sok éve a szívébe zárt. Emil Lilienthal, egy bécsi divatszalon tulajdonosa évente kétszer szállt meg a Savoyban. Most éppen Judy Wilderrel beszélgetett, aki rokonság szerint afféle nagynénje volt Violetnek, a szálloda üzemeltetésében pedig a jobbkeze. Judy kék kosztümöt viselt, amelynek elegáns prémszegélye a gallértól a derékig húzódott. A szoknyája testre simult, a cipője sarka elképesztően magas volt. Lilienthal nem mondott le arról, hogy odasiessen Violethez és kezet csókoljon neki. Ő váltott néhány szót a bécsi férfival, aztán odaintette Judyt.

– Találkozhatunk később nálad?

– Rendben.

Judy megengedte, hogy Mr. Lilienthal a szálloda vezetősége részére fenntartott fülkéhez kísérje.

Violet, miután elköszönt Miss Ajumitól, és visszatért a munkájához, arra gondolt, örülhet, hogy Judy a bizonytalan időkben segítségére van a szálloda irányításának nehéz feladatában. Mindennap látta Judyt, mégis újra meg újra feltűnt neki, hogy a vékony teremtés az utóbbi években nagyon megváltozott. Korábban üdének és természetesnek nevezték, ezen azt értve, hogy nem sokat tesz a külsejéért. Régebben egyszerű kontyba fésülte a haját, manapság hetente kétszer eljön monsieur Patrice, hogy frizurát készítsen neki. Judy korábban a férjét csodáló feleségként többnyire a háttérbe húzódott. Ez is alaposan megváltozott. Mostanra Henry, Sir Laurence fia az, aki alig mutatkozik a nyilvánosság előtt, Judy viszont ott segít Violetnek, ahol csak tud. Intézi a rendeléseket, a szállításokat és a számlázást, míg Violet a reprezentációs feladatokat látja el, konfliktusokat simít el és meghatározza a szálloda irányvonalát.

Korábban Violet félt, hogy a Savoyban előbb vagy utóbb utódlási háború tör ki, amelyben Henry, Sir Laurence egyetlen fia ragaszkodni fog a születésével megszerzett jogaihoz. Érvelhetett volna azzal, hogy ugyan Violet a nagyapja kedvence, azonban csak a törvénytelen unokája. Meglepő módon Henry és Judy nem nyitottak frontot Violet ellen, inkább mindketten alkalmazkodtak az új körülményekhez. Ezen a helyzeten mindenki nyert.

Violet még egy utolsó pillantást vetett hátra. Judy és Mr. Lilienthal már leültek, és éppen kinyitották az étlapokat.

– Garmisch csodás volt – jegyezte meg Lilienthal, és kivette a szemüvegét a tokjából. – Mindenki azt hoz fel a jelenlegi állapotok ellen, amit akar, azt azonban mindenképpen meg kell adni a németeknek, hogy szervezni tudnak. A téli olimpián minden úgy ment, mint a karikacsapás. A feleségemmel síelni voltunk Kufsteinban, és többször meglátogattuk a versenyhelyszínt… Én bárányt kérek – mondta a bécsi férfi az odasiető pincérnek. – És egy üveg burgundit, Grand Crut, ha van. Ugye csatlakozik hozzám, Mrs. Wilder?

– Egy kis pohárkára szívesen – válaszolta Judy, aztán a pincérhez fordult: – Nekem a szokásosat.

– El sem tudja képzelni azt az ujjongást – folytatta Lilienthal –, amikor a sportolók bevonultak az olimpiai stadionba, és egy emberként magasba lendítették a jobb karjukat. Csodás látvány volt, meg kell mondanom, nagyon felemelő.

– Nem értem magát, Mr. Lilienthal. – Judy hátradőlve ült, és a kezét a homlokához emelte, mintha védekeznie kellene a napsütés ellen. – Amikor Henryvel nemrégiben Berlinben voltunk, minden utcasarkon antiszemitizmussal szembesültünk. Zsidóknak tilos a belépés, ezt olvastuk legtöbbször a táblákon.

– Garmischban én egyet sem láttam.

– Persze hogy nem, mert a németek eltávolították őket. Féltek, hogy a többi ország bojkottálhatja a nyári olimpiájukat.

A pincér kinyitotta a Grand Cru palackját, és kóstolót töltött Lilienthalnak.

– Sem vak, sem naiv nem vagyok, kedves Mrs. Wilder. A helyzet természetesen súlyos Németországban. Én viszont elsősorban üzletember vagyok, és csak másodsorban zsidó. Egy üzletembernek fel kell ismernie az idők jeleit, de a sorok között is tudnia kell olvasni. Az olimpiai játékok rendezési jogát már 1931-ben a Német Birodalomnak ítélték, amikor Hitler úr még sörsátrakban tartott kampánybeszédeket. Akkor Hindenburg birodalmi kancellár volt az olimpia védnöke. A stadionban az atléták ráadásul nem Hitler-köszöntésre lendítették a karjukat, hanem az ahhoz nagyon hasonló olimpiai üdvözlésre, saluto romanóra. Láthatja, ha a dolgokat helyes perspektívába helyezzük, olyan képet kapunk, amely nem annyira harsány és eltúlzott, mint amilyennek a németellenes propaganda előszeretettel festi. – Lilienthal tűnődőn a poharába nézett, mintha nem igazán hinne abban, amit mondott. Végül koccintott Judyval. – Az Egyesült Királyság sajnos nem tért haza sok éremmel. Egy arannyal és egy ezüsttel, ha jól számoltam.

– A brit sport gyepen zajlik. A jégen és havon hancúrozást meghagyjuk a teutonoknak – felelte Judy mosolyogva.

Ivott egy kortyot, aztán letette a poharát. Te szegény ördög, gondolta, a jót próbálod látni a német törekvésben. Azt hiszed, ha asszimilálódsz, a kis Ausztriádban sértetlenül túléled a világ változását. Judy a bécsi férfi barátságos, kissé nyúzott arcát nézegette. Te sajnálatra méltó, önámító izraelita, mikor érted meg, hogy számotokra már nem nő fű, nektek már nem énekel madár, a jövőtök rég elveszett?

– Miért voltak Berlinben? – Lilienthal megpróbálta újra felvenni a korábbi derűs társalgás fonalát.

– Főként üzleti ügyek miatt.

– Berlinben más dolgokra is kell időt szakítani. Nagyszerű város – tette hozzá Lilienthal, miközben felszolgálták a bárányát.

– Találkoztunk barátokkal. – Judy végigsimított a kosztümje prémszegélyén. – Nagyon kedves régi barátokkal.

– Ó, ez valóban csodásan fest!

Lilienthal a mellénye kivágásába gyűrte a szalvétáját, és lenyelte az első falatot.

2.

Urának hű szolgája

Ezerkilencszázharminchat, gondolta Violet a modern vonalak láttán Judy irodájában. A század egyharmadát már megélték. Judy kidobta a sötét bútorokat, amelyeket Henry kedvelt, és világos lambériát választott, nyírfát vagy hársat, és az íróasztala is abból készült. A tükör a konzolasztal fölött hatalmas volt, de a kerete áttetsző üvege miatt nem tűnt annak. A világos fa árnyalata visszaköszönt az ülőgarnitúra elefántcsontszínű bőrhuzatában.

Violet leült. Átvészeltek egy háborút, láttak forradalmat, megélték, hogy a régi világ értékei eltűnnek, és új, szigorúbb törvények váltották fel őket. Nagy-Britannia azon kevés országok egyike, amely még mindig monarchia. V. György király néhány hónapja elhunyt, minden áldás az utódjára, VIII. Eduárdra szállt. Európa sok másik országában lemondásra kényszerültek uralkodók, cárok és királyok. Hogy mit hoz még az évszázad, az beláthatatlan.

– Csak háború ne legyen.

Judy meglepett pillantása rádöbbentette Violetet, hogy hangosan kimondta a gondolatát.

– Ezt hogy érted?

– Ó, nem számít. – Violet végigsimított a puha bőrön, és azon gondolkodott, hogyan tudná megváltoztatni Judy véleményét. – Mr. Sykes nélkül el sem tudom képzelni a Savoyt.

Judy vermutot töltött, és vitt egy pohárral Violetnek.

– A derék Sykes igazán megtette a kötelességét. Azt a néhány évet, ami még van neki, élvezze csak jól megérdemelt nyugdíjban.

– De ha elküldöd a Savoyból, megfosztod az élete értelmétől.

– Ezt kissé eltúlzod – mondta Judy mosolyogva. – Sykes egyszerűen túl idős főkomornyiknak. Az a munka határtalan körültekintést és erőt igényel. Mr. Sykesban egy ideje már egyik sincs meg.

Judynak igaza volt, csak Violet ezt nem akarta elismerni.

– Pedig nagyon igyekszik elrejteni a valódi korát.

– Hibák történtek, súlyos hibák, Vi. Sykesnak folyton van valami baja, és egyre gyakrabban tart pihenőt.

– Már… – Violet elgondolkodott. – Közel nyolcvanéves lehet.

Judy mosollyal adta értésére, hogy itt van a kutya elásva.

– Ezért nem lehet és nem szabad Mr. Sykestól elvárni, hogy állva végigdolgozzon egy háromórás gálavacsorát, amíg az urak felkelnek az asztaltól, hogy visszavonuljanak egy szivarra és konyakra.

– A nagy vacsorák felügyeletére természetesen vannak fiatalabbak – ismerte el Violet.

– Mit szólnál ahhoz, ha megismernél valakit, akit melegen ajánlottak nekem? Az a férfi ideális lenne Mr. Sykes pótlására… Vagy mondjuk úgy, hogy tehermentesítésére.

– Te már hívtál jelentkezőket a helyére, noha még nem egyeztünk meg abban, hogy Mr. Sykesnak mennie kell?

A vermut nem ízlett Violetnek, és félretette.

– A beleegyezésed nélkül természetesen semmi sem történik – mondta Judy. – Másrészről azt a feladatot kaptam tőled, hogy mindig gondolkodjam előre.

Judy jót akar, gondolta Violet. Csak azért, mert őt bensőséges kapcsolat fűzi hozzá, az öreg főkomornyik nem töltheti be örökre ezt a posztot. A kedves, jóságos és szigorú Mr. Sykes szó szerint a karjában ringatta őt. A haja akkor még fekete volt, a járása fiatalos, és Violet bármikor fordulhatott hozzá, nehéz időkben is, amikor négyéves korában elveszítette az édesanyját, Sir Laurence lányát. Az életéből nem sokkal később az apja, a reménytelenül sikertelen komikus is eltűnt. Akkoriban Mr. Sykes volt Violet dadusa, egyszersmind a kedves bácsikája és a barátja. Valószínűleg abban is döntő szerepe volt, hogy ő a Savoyban maradhatott. A nagyapjának kétségei voltak, jó-e az egy gyereknek, ha a szálloda labirintusában nő fel. Mr. Sykes kezeskedett azért, hogy a kislány semmiben sem fog hiányt szenvedni. Amikor ő nem ért rá, hogy foglalkozzon vele, anyáskodó szobalányok gondjaira bízta. Azt is Mr. Sykes intézte el, hogy Violet már ötévesen elkezdjen franciául és németül tanulni. Nehezére esett, hogy ezt a jó, hűséges férfit nyugdíjba küldje.

– Ki az az állásra jelentkező, akit meg kellene néznünk? – kérdezte.

Judy közelebb lépett hozzá.

– Timothy Cordle a neve, és lord Trenthamnél szolgál. Tudod, hogy Trenthamék birtoka hatalmas, a lord rendezvényei pedig különlegesek és igényesek. Ha valaki egy ilyen úrnál főkomornyikként helytáll, az sokat elárul róla.

– Jól van, valamikor majd megnézem magamnak.

– Akkor kapóra jön, hogy lord Trentham éppen a vendégünk. – Judy visszament az íróasztalához. – Úgyhogy Cordle is itt lehet a házban.

Violet összevonta a szemöldökét, és hátradőlt a karosszékében.

– Azt akarod mondani, hogy döntsek a jelölted mellett, mielőtt egyáltalán beszélnénk Mr. Sykesszal?

– Merő véletlen, hogy Trentham pillanatnyilag itt lakik – válaszolta Judy csitítón.

– Valóban? – Violet tréfás hangot ütött meg, de éreztette Judyval, hogy a kérdése nem volt teljesen alaptalan. – Nem inkább az agyafúrt Judy Wilder sakkhúzása, aki elhiteti velem, hogy ebben a házban én hozom meg a fontos döntéseket?

– Attól tartok, Vi, egy másik döntésről is beszélnünk kell. És az még fájdalmasabb lesz a számodra, mint az, hogy nyugdíjba küldd Mr. Sykest.

– Miről van szó?

– Végre be kell töltenünk az állást.

– Az… állást?

Valami a bensőjében arra kényszerítette Violetet, hogy ne értse azonnal, mire gondol Judy.