DEBRECZENI TIBOR

BELVÁROSI FERGETEG

ÖSSZEGYŰJTÖTT ÍRÁSOK, VERSEK

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Arcpoétika

Szerelmes levél helyett

Gyermekek

Őszi emlékezés

Mért kérded

Gyermekemmel

Ballada a nőről

Mi van a csendben

Mint az éj

Bevásárlóközpont kávéháza

Az Órák

Hamarabb

Újév hercege

Ima a mezőn

Változatok a szomorúságra

Vihar után

Karácsonyi ének

A hazug örök éj

Búcsúzás a szerelemtől

Viszi, viszi

A szobámban

Mintha árnyék

Mise a szerelemnek

Kárhozat

Naplemente

Fehér angyal

Gépek, gépek

Bujdosó lett a hajnal

Elbujdosott a hajnal

Tündér

Élőszellemek

Kedves, soha ne feledd

Kéklő fellegek

Elégiák

Nem értenek

Senki se

Ég és föld

Nincs kegyelem

Két sorok

Egy rövid levél

Én és magam

Kettő, ha lenne egy

Tükörből

Összeérnek…

Ha meghal a kedvesem

Krisztám

Én

Ugye fáj

Lelkeknek lángja

Látnálak

Lázadó

Ti nők, ti nők

Szeresd, szeresd

Az időknek árja

Bent a ketrecem

Az elfelejtett Isten

Őrület

Vér

Kritika egy vers elé

A szeretők kora

A malom

Reggel

Attila emlékére

Falevelek

I. szonett

Belvárosi fergeteg

V. szonett

Feledő

Skizofrénia bosszúja

Komédiás

VII. szonett

Melengettelek

VIII. szonett

Szép boldogság

Őrizetben

Lidércfény

Nomen est omen

Fogságba estem

Szivárványkesergő

Az örökvaló

Tündérmese

Szahara álmai

Lázálom

Utolsó menedék

Láttalak tegnap

Bocsánat

Vers Isten dicsőségére

Ismeretlen szanszkrit költőnek

Szomorú karácsony

Szonett az elfelejtett költőknek

Más világ

Rímek a szerelemnek

Vörös virág

Mikor

Mért vagyok

Elmúlt

Ameddig csak vannak

XIV. szonett

Szerelmünk soraira

Egy régi szerelem emlékére

Gyilkos lettem

Várakozás

Anna ódák

Átkozott idő

A kéklő ég alatt

Levél önmagamnak

Csend

Asztalok

Álmodom

Mit mondanék

Helyzetkép

Örs vezér tere

Haiku

Éji szonett

Március idusán

Marosvásárhely

Tévelygés

Semmi sem

Fehér lepel

Magam, a költő

Csak füst és árnyék

Árvult szonett

Átérzés

Múzeumnál

Őszi vers a szerelemnek

Kesergő szonett

Kicsim, ébredj

Templomi éj

Egy perc a jövő

Szívünk szerelme

Egy éjjel a padon

Nyolcvan év

Szellemed

Évszak ciklus

Szerelmes haiku

Sírfelirat

Aachen kontra Recsk

Szerelmes Psyché

SMS helyett

Te és én

A messzeségből

Az álmos kisember

Alkonyi csendben

Menetelés az Andokban

Tíz lépés az őrületig

ARCPOÉTIKA

Eltűnt a büszkeségem,

Eltűnt a szürkeségben.

Bús polgár lettem,

S csak így tetszem,

„Bár ne vetette volna

Rám két csillogó szemét,

S ne szeretne.”

Hisz csak az bánt,

Mi nem bántott soha:

Nem vagyok magányos

Egy perc nyugtom nincsen,

Lassan elvesztem a kincsem,

Égi szerelmet, a lüktető lelket.

S nincs már belőlem más,

Mint üres tó és a sás,

Csak kedvesem s gyermekem

S magam vagyok,

Őrült szerelmeken.

SZERELMES LEVÉL HELYETT

Ordítanak és mesélnek

Kusza, álmos tünemények,

S a tavasz nem zengi túl,

Nem felejti a múlt:

Árnyékok vad hadát,

Az ősz liliomillatát.

Idesodródott, akár a magány,

Kusza fecsegés, a lelked,

A lelkem, s nem nézi, ki élő, ki holt.

– Szinte már egyre megy –

Gyötrelmes és gyönyörű:

Ahogy álltál egyedül, együgyű

Halk szavaddal suttogtad

– Szeretlek – s lettél hatalmasabb,

Mint roskadt ég fejünk felett,

Feletted, s kezedbe

tévedt megtört kezem.

Hisz a tolvaj sem latolgat,

Kit hogyan lop meg.

A szegény az árva oly mindegy,

Nem érzi, fáj-e odabent,

A barna fürt, gyöngyszemű arc.

Így hittem akkor,

mikor megloptalak,

De alulmaradt szívem

Bódult szerelmeddel,

S míg elcsentem tőled,

Rab madár lettem,

A magamé, a Tiedé

A szendergő buja kéj

Tüskés ágai között.

Megölelsz, s mintha mosolyognál,

Úgy sírsz miattam,

Bezzeg én megfojtalak.

S közben tüzes az éj,

Tüzes a nappal.

De ha te így szeretsz,

Én úgy szeretlek.

Rajtad függ csillogó tekintetem.

Mikor bebújsz az ágyba,

Vagy fürdesz a félhomályban.

És sétálsz széles utakon;

Én ott leszek, kitárt karommal,

Vérző, méla kínhallommal.

Hisz csak álom ez a való,

Merész tündöklés.

S már hervad a rózsa,

Olvad a szív,

Szíved szerelme, örökre hív.

GYERMEKEK

Hallgasd a gyermekeket,

Fogd a csöppnyi kezeket,

Ördögök és Angyalok

Nevetve játszanak.

Vagy sírva pihennek a válladon.

Angyalok Ők

Rózsavirág álmodon,

Játszanak,

S tűz fényénél látszanak,

Esténként öledben alszanak.

Reggel nevetve él,

Ha veled van, sohase fél.

Lágyan téged szeretget,

Kacag halkat, csendeset.

Csitt! Szólsz rá, ha rossz volt,

Ruháján ejti a foltot.

Kicsi szép ördögök

Szíved táján, s rögökön.

Ördögök és Angyalok,

Gyermekek Ők és szabadok.

ŐSZI EMLÉKEZÉS

Megérintett az ősz

Mohó ujjaival,

Kacérkodott velem,

És bámult: hogy sorvadok

Félt: Mi lesz, ha meghalok.

De én csak néztem a hegyeket,

Ahogy felettük lázadt az

Alkony aranybíbora,

S a fákon a sok vörös falevél…

A tücsök még ciripelt

A bokrok tövén,

S szívem mélázott

Szeptember rekedt énekén.

Látod: Most

Szeretnélek szeretni

Két karommal újra ölelni.

De áruló lettél,

Megölted magad,

S nevettél,

Jobb szeretted a földet,

Mint ahogy engem szerettél…

Te Átkozott!!!

Végre üss már pofon,

Húzz a föld alá,

Az könnyebb fájdalom…

De hervad már a sok virág,

S érzem az ősz hűvös szagát.

Itt kacérkodik velem,

S bámul: hogy sorvadok.

Fél: Mi lesz, ha meghalok.

MÉRT KÉRDED

Nem vagyok se Isten,

Se bölcs, se tanító,

Csak bolondos lázadó.

A választ tán megadom,

Kínzó, fájó álmodon.

Mért kérded Isten,

Hogy rajtad segítsen.

Te élsz a megélt életen,

Bánat kucorog szép szíveden.

A világ hallgat, ha kérded,

Tárd ki karod, szép kezed,

Boldogságot ne feledd.

S a remény csak csalfa fény,

De ott ég gyermeked szívén

Mert a felégett mezőn újra nő a zöld,

Új életet ad mindenkinek a föld,

S kit eléd hozott a sors tüze,

Feléd nyúl reszkető keze.

Könnyeid töröld le arcodról,

Álmodj szebb álmokról.

De egyre kérded: Minek a fény,

Az ég szivárvány szívén?

Hogy együtt dobogjon a szív,

Mert a mindenség egyre hív.

S a rád rótt terheken,

Őrült szerelmeken,

Öleld magadhoz,

Ki csak ért,

De sohase kért.

S küldd el, ki gyanakszik,

Egy napért haragszik.

De csak égetett ösztönöd,

Buján kacérkodott örökkön.

De nem te voltál,

Utána sírdogáltál.

Tánc, vágy, szeretkezés,

Egy elfeledett este,

Bódulat gyötrő teste…

Itt kísért,

Sötétet festve.

De a szégyent töröld ki magadból hát,

Elment, eltűnt, nincs soha már.

A világban másként nincs remény,

Szíved dühöng s oly kemény…

Maszkodat vesd le már,

Értsd a szellő suhogó szavát.

Szeress, a világ szép!

Szeress, s fölötted az ég.

S nyisd ki felé újra a szíved,

S szeresd,

Ki magadért szeret.

GYERMEKEMMEL

Esősre állt a reggel.

Összebújva gyermekemmel,

Cirógat édes két kezével.

Látom kék szemében,

Csillogni a lelkében:

A jövő égő tüzét,

Az életét szerelmét.

Ártatlan mosolya a jónak,

Istennek méltó adója!

Lelkének, lelkemnek

Igazi valója.

Ha te nem volnál álmomba,

Sárkányok ölnének titokba.

Mosolyogj, nevess hát!

Élvezd az erdő illatát,

Halld meg isten rejtő szavát.

Legyél haszontalan gyermek,

Én nem szidlak, ha megyek.

Legyél olyan, mint a tűz,

Még a sötét szél se űz!

Mosolygó arcoddal légy boldogabb!

Ha apád sírjánál legyél boldogabb…

BALLADA A NŐRŐL

Karon ül a kisded szenderegve,

Anyját látja dideregve,

Arcán remény fénye csillog.

Megszületett, milyen boldog.

Kisdedek voltunk oly sokáig,

Álmodoztunk mi mindhalálig.

Játszik a gyermek az udvaron,

Álmot lát, fényélő árnyakat,

Madárének a szívében

Ártatlanság ül szép szemében.

Kisgyermekek voltunk oly sokáig.

Álmodoztunk mi mindhalálig.

Felfedeztem, mint lány a világot,

Kaptam csokrot, szép virágot.

Szerelem lobban a lelkemen,

Keszkenő árvult kezemen.

Hajamba pántlikát kötöttek,

Így maradna tán örökre.

Lányok voltunk oly sokáig,

Álmodoztunk mi mindhalálig

Asszony lettem a lányból,

Gyermek sírása hallik a házból,

Örvend mindenki szerény életében,

Istennek szelíd kegyébe.

S a fejkendő már felkötözve,

Feleségnek régen felöltözve.

Anyák voltunk oly sokáig,

Álmodoztunk mi mindhalálig.

Így éltem szerelem árjával,

A féltés suhanó árnyával,

De szomorúság a szemembe ült.

Megaláztak, s maradtam egyedül.

Megcsalva voltunk oly sokáig,

Álmodoztunk mi mindhalálig.

S árny borult a szépre,

Gyász a sötét égre.

Eltemették, kit szeretett a szív,

A magány, a bánat egyre hív

Özvegyek voltunk oly sokáig,

Álmodoztunk mi mindhalálig.

S mikor eljött a perc,

Könnyező szobor és kereszt

Gyermekek sírása az égre,

Fekete rózsa mindenki szívébe.

Asszonyi sorban éltünk oly sokáig,

Emlékeznek ránk mindhalálig.

MI VAN A CSENDBEN

Mi van a csendben?

Ha vakultan nézem a fényt,

Vakultan nézem a lényt,

Akit szeretek csendben.

Álom Ő, könnyű,

Mint hamvadt látomás,

Lelken túli nász.

Vége lett s elfeled.

Nem lehet lelkembe virág,

Csak álom közt nászi ágy.

Megőrjít, tán erre vár

Mi van a csendben, a világ?

Mi van a csendben?

Ha vakultan nézem a fényt,

Átsiklik éltemen a lény.

Mi van csendben, csak szürkület?

Elválunk. Utolsó őrület.

MINT AZ ÉJ

Mocskos folyóparton ülve

Testem, lelkem kihűlve

Mocskosan, mint kínnak folyója,

Messze megy szerelmem hajója.

Hazugságaim árnyai között

Már csak őrület fölött

Bizonygatom énem,

Semmit sem ér létem.

Magam lettem a síri énekem,

S nem maradt semmi sem nekem.

Pedig a szemed rám nézett,

Kezed kezembe tévedt.

Árulásom lett helyébe,

Magányom örök cserébe.

Fájdalmad a pokolba vitt,

S szerelmünk ott nem segít.

Messze mentünk

Eltemetünk

Mi volt

S tán lett volna még

De nem így

Sötét a lelkem, mint az éj.

BEVÁSÁRLÓKÖZPONT KÁVÉHÁZA

Bevásárlóközpont kávéháza,

Hol nagy a nyüzsgés és az emberi nyomor,

Nem veszi be rendes emberi gyomor.

Hol nincsenek csendes percek,

Csak a szív didereg egyedül és fázik.

Baljósan, mint az árnyak, a bűnözők

Ültek körém, és a szívem egyre lázít.

Nem jelent nekik semmit az életem,

Árvult, kutatón néző két szemem.

Csak a kezükben forgatták a késeket,

Várták, mikor ölhetnek meg, bennük a gyűlölet

A gyűlölet csak csintalan játék,

Nekik pár perc élet is ajándék,

Ez a legfontosabb acélos árnyék.

Hol tetovált idegen testek

Ütésre várva reszketnek, csendben.

Beszéd, csak a pénzem kell, semmi más,

Vérem nem folyik, csak az idegességtől

Lüktet az agyam, lelkem árulás.

Elveszik verejtékkel keresett pénzemet.

Azt, ami nem jár, vagy az életem.

Hová kerültem, kedvesem,

Üvöltés és verés és gyilkolás.

Ülünk az asztalnál, csak ostoba beszéd.

Az egész csak őrült látomás,

Kit hogyan tesznek el, vesznek el életet.

A rettegés már átjárja testemet,

S figyelnek majd úttesteken,

S ha nem teszem azt, mit kellene,

És nincs rám szükség, nincs, ami rejtene,

Hasznot nem hozok, mindenki megtalál,

És a jussom tőlük, szenvedés, majd halál.

Az emberek rám se hederítenek,

Akkor sem, ha késsel kiterítenek.

Rendőrök odébb állnak messzire,

Mindenki fél, félti családját, életét,

Ne hallják meg senkinek nevét.

Hogy kerültem én ide, mi ez az őrület?

Inkább dolgoznék, írnék verseket.

De ezek a bűnözők a félelembe temetnek.

Azt mondom elég! Hallják szavam.

Üvöltök, nem leszek rabszolgája senkinek,

Börtönbe nem ülök senkiért!

Kiáltok egyre, elég, húzzátok elő a késeket.

Nem lesz már szenvedés, se tárgyalás,

Félelmet nem érzek, őrült érzéseket,

Nem lesz már pénzosztás a verejtékemen

A félelem és az életem vége,

Arcom, testem véresen, de így vége.

Nincs kín, csak csend, nem üvöltenek,

Nem kérnek számon semmit sem.

Nem kell védeni senkitől, nem véd senki sem,

Csak síromat vigyázzák, ég felett.

Eltűntem és a kínnak vége lett.

AZ ÓRÁK

Szép lábak,

Szép árnyak,

Gyönyörű mesék,

Pihe ágyak;

Merre járnak?

Hisz sehol

Nem találnak.

Itt vagyok és fütyörészek.

Hol vannak hát a szerelmek,

Melyeken bután legelészek.

Hol vannak a kecses karok,

Mosolygó fényes arcok,

Az eldugott sarok,

Melyen összefonódnak

A szerelmes karok.

Csak ezek az Órák

Megőrjítenek,

Tik-tak, Tik-tak,

S így megy tovább.

Milyen véresek

A belém állt kések.

Engedjetek ki magamból!

Hisz itt mindenki bolond:

Mert ez nevet,

Az pénzét számolja,

Talán életet vehet.

Emez Sír,

Másokat sirat.

Mindenki Bolond!

Én is, lelkem verset írat.

Csak ezek az Órák

Megőrjítenek,

Tik-tak, Tik-tak,

S így megy tovább.

Földön arcok,

Mind homályosak,

Mert viaszból vannak,

S nem mosolyognak,

Hisz félnek,

Mind hidegek,

Az Órák

Meggyilkolt emberek.

HAMARABB

Hamarabb gyertek, hogy lássak,

Ne kín sírokat ássak.

Hamarabb gyertek hozzám,

Ne mások szennyét mossam.

Hamar gyertek hozzám kedvesen,

Szívem ne vérezhessen.

Mégse gyertek éhesen,

Hagy haljak meg itt,

A késeken.

ÚJÉV HERCEGE

Éjbe hasít a fény,

Kéz a kezében

Milyen szép.

Álmok cikáznak,

Csillagos az ég,

Újév hercege

Sohase kér.

A hajnal már nem komor,

Örül és kíván,

Szívekben él.

Tán fúj a szél,

De sohase tép.

Újév hercege

Maga a fény.

Boldogan nézzük,

Tán jobb lesz éltünk.

Konfettik szállnak,

Szívek, hogy mulatnak.

Mosoly és nevetés,

Lágy kérlelés,

Újév hercege

Hozza a jövőt.

Itt él már örökkön,

S nem sirat,

Elhagyott szívünkön.

IMA A MEZŐN

Csak most tudom, mikor lelkem száll,

Hogy nem félek, nem reszketek a sötéttől,

Mert istenem és Jézusom mellettem áll.

Mások meg félnek, görcsölnek a rettegéstől.

Akik nem hiszik, velük szebb élet, a halál.

Velük szebb az erdő, az ég, szomorú szemünk,

Ha a csendet hallgatjuk, szellemük ránk talál,

És érezzük, ahogy testünk erős, benne éltünk.

De jaj, ki hitetlenségbe fordul ellenük,

Mesélnek dogmákat, templomot gyaláznak,

És a hit nevében mit kiabálnak, ők a félelmünk.

Mit gyaláznak, a papok, bálványt imádnak,

Csókolják a szoborrá lett szentek lábait,

És mi, kik hiszünk, üvöltünk egyre a világnak.

VÁLTOZATOK A SZOMORÚSÁGRA

Egy van belőled, kiáltják oda nekem

Te nevetsz, lelked térdepel nem vagy velem

Köd fölött átütő napsugár sem ad meleget nekem

Szűz asszonnyá vált, akit kerestem, az angyalt

Éjeken át látom a képét, a kertben ér hajnal

Örök messzeség, lélek, itt száll kibontott hajjal

Rejti csókját, szerelmét és szívét az árnyak alá

Közben az autóban ülve száznyolcvan, vár a halál

Égi jel, a vizes úton, szívem tombol, meg nem áll

Ürességgel, újra együtt alszom el egyedül

Fáj az időnk, mit megéltünk, s táncolt velünk

Ágyamon gyűrött a lepedő, és vágyok kegyetlenül

Földbe kívánkozik a megtört testem,

Elszállna belőlem, felleg felé a lelkem

Csillogó szemed itt maradna benne

Ráhajlik a sötét, rögös semmibe vesző utamra

Úgy száll szívem feléd, várok magamra

Leng a szomorúság, hogy látlak-e, gyúlok haragra

Látom, kezemből, szememből folyik a vérem

Ha nem vagy már szerelmem, csak azt kérem

Imádkozz Istenhez zengő imákkal értem

VIHAR UTÁN

Vihar a vihar után…

Süllyedünk.

Mi marad már?

Lelked csendesítsd!

Belül sose sírj.

Vihar a vihar után…

Álmodunk.

S elhagy talán?

Lelked csendesítsd!

Szeresd, ki veled sír!

KARÁCSONYI ÉNEK

Halvány gyertyafénynél

Gyermekek ülnek

S látják a lényt

S neki örülnek

A karácsonyfa

Körben a szeretet

Jézus ott ácsorogna

S fogná a csöppnyi kezeket

Este, mikor gyúlnak fények

Átsuhan felettünk a lélek

Senki, és semmit se kérnek

Adjuk szívünk az örökítéltének

Most ember született

Jézus és a szeretet

Vele kell élnünk az életet

Szívünkbe áldott énekek

Énekeljük nevét a szélben

Énekeljük szeretetét a fénynek

Piros és sárga zöld égők égnek

Szeretetben a karácsonyi ének

A HAZUG ÖRÖK ÉJ

Elgyötört homályban,

Az ordító csendben:

Hová lettél?

A szürke magányban,

Nem, nem lehet!

Sóhajt magában,

Bűnös szívnek hiába…

Elgyötört lelket

Megcsalni magával.

Talán már nincs benne jó,

Sem bús alázat,

Csak emlék, s benne a gyalázat.

Hazug örök éj!

Mi rám vár szüntelen,

S megöl a kéj…

Csillag ragyog, majd rám kacsint,

Szétnézek, egyedül vagyok megint.

Hová lettél?

Hiszen a föld kerek,

Benne nevet sok gyerek.

Hová lett a szíved,

Tán itt, hogy nevet.

Itt vagyok, de más szeret,

Barátnak lenni, s lesni a kegyet…

Hová lett kezed,

Rám néző csillogó szemed?

Újra te lennél…

De nem vagy más, csak emlék

Úgy szeretlek, hogy szeress másokat,

Boldog legyél, lássál álmokat.

De itt vagyok, s bújni szeretnék!

Bárcsak árnyék lennék,

S többé nem keresnél.

Eltűnnék, érted áldozat

Eltűnnék, múltamért kárhozat.

De itt élek, némi keggyel

Ugye jobb lenne,

Ha nem sütne rám itt a reggel?

BÚCSÚZÁS A SZERELEMTŐL

Esti fény lágy szelében,

Kezem szelíden kezében.

Harmatos táj, alattunk a végtelen,

Búcsúzunk, mert szerelmünk képtelen.

Csókolunk, lényünk a képzelet,

De itt vagyunk a bűnök felett.

Áldás a perc a könnyező fénnyel,

Szerelmünk dühös kedvével,

S mintha takarnánk a napot,

Sosem hívhatunk bús papot.

S ha leszáll közénk az enyhe est,

Csak fekszünk kínban, felejtett test.

S mégis utánunk jön a naplemente!

Bűneinket mind eltemetve…

Pedig fejfánk már rég kiveretve,

Sírgödörbe fekszik, a szerelmünk

Benne jól kitekerve:

Búcsúzunk, imádkozunk, temetünk.

„Meggyalázott életünkkel

Úgysem feledünk.”

VISZI, VISZI

Viszi, viszi a lelkem

Viszi már messzire

A mélybe, oda le

Hol nem talál

Már senki se

S tán veszek a semmibe

Viszi, viszi a lelkem

Messzire viszi el

Földbe, égbe, a mélybe

Nem tudja senki se

Viszi, viszi lelkem.

Üvöltök ellene

Mélység alá érek

Hazugság temérdek

Viszi a lelkem, viszi

Az őrület

Éjszakai félhomály

Álmatlanság

Kínzó fohász

Nem véd meg a ház

Lelkem viszi, elviszi

Senki sem hiszi

Itt a sötétben

Mikor zuhanok

Üvöltök, meghalok

A SZOBÁMBAN

Most itt állok a szobámban,

Hol nincsenek virágok,

Honnan nem látom az eget

Honnan nem látom a szemed.

S ahogy a Tiéd lettem

– Lelked cirógatta a létem –

És mégis a mindenség

Oly távol van felettem.

Hisz mikor Tiéd lett a lelkem

– Tiédet sosem feledtem –

Mert most már tudom,

Mi végre születtem.

Tudom, hogyan kell szeretnem,

Tudom, hogyan kell élnem,

A múlttól rabbá lett létem.

S ha már te nem fognád reszkető kezem,

Az életet már örökre feledhetem.

MINTHA ÁRNYÉK

Mintha árnyék lennék

A beomló ég alatt,

Úgy kérném csókodat,

Csókolnám ajkadat,

Mikor elér a vágy,

Halk sikolyra nyílik a szád,

Simítalak szüntelen,

Mert szerelmünk bűntelen.

S te ölelnéd a vágyamat,

Karmolnád a hátamat.

Ne félj! Mondanád nekem,

Könnyezne lecsukott szemem.

Szeretkezünk a végtelenben,

Forró tüzes szerelemben.

S ahogy elér minket a vég,

Körbefog minket a fény,

S majd úgy fekszünk,

Reszketeg a testünk.

A csillagos ég felettünk.

MISE A SZERELEMNEK

Bukdácsol az este, a széttépett szívek között,

Árnyak kúsznak mind a város fölött.

Lent botladozik, és dobban lélek magában,