Regős Mátyás

LÓRI

ÉS A KIHALT ÁLLATOK

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Radványi Maja

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Regős Mátyás, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 117 6 (epub)

ISBN 978 963 603 118 3 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

„– Fegyelem kérdése – mondta egyszer később a kis herceg. – Miután reggel gondosan rendbe szedte magát az ember, gondosan rendbe kell szednie a bolygóját is.”

Antoine de Saint-Exupéry

„…és a féreg is milliárd alkotórészre osztódik, és előszivárog a röghomok (fekete és olajos és kék) alól, mintha valaki odalent-odabent megszorította volna a földet…”

Jack Kerouac

„Ki olyan bölcs, hogy a felhők számát tudná? És az ég tömlőit ki tudja megnyitni, mikor szilárd röggé keményedik a föld, s keményen egymáshoz tapadnak a hantok? Nőstényoroszlánnak te hajtod a zsákmányt? S az oroszlánkölykök éhét te csitítod, amikor vackukon a földre lapulnak, és a bozótban fekve leskelődnek? Avagy a hollónak ki ad táplálékot, amikor fiai Istenhez kiáltanak, és felágaskodnak, mert nincs, mit egyenek?”

Jób 38,37–41

1
Edmondantesz

Hosszú ideig figyeltem, és nagyon úgy tűnt, hogy Edmondantesz elpusztult. Csak a körzőm volt a zsebemben, elővettem, azzal piszkáltam meg a testét. Halló, Edmondantesz, mondtam félhangosan, de semmi válasz.

Edmondantesz és én az előző év novemberében találkoztunk. Akkor lettem beteg.

Radiátor nélkül is 37,2 volt a hőm, a bátyám rámelegített egy keveset, 37,6, ez elég volt Apának, elvitt a körzeti orvoshoz, Józan doktornő pedig felmentett a testnevelés alól, halleluja. Másnap kezemben a papírral ballagtam a tornaterem felé, már az aulában hallottam, ahogy Balázs bá üvölt a többiekkel. Úgy gondoltam, Balázs bá egyáltalán nem rossz ember, de csak üvölteni tud, van ilyen. Mindig azt mondta, neki bármilyen szóról eszébe jut egy sláger, aztán kapásból rá kellett vágnunk valamit, ő pedig énekelt. Akkor is üvöltött. Leértem a lépcsőn a tornaterem előtti kis folyosóra, még messze voltam, de Balázs bá kiszúrt. Mondj egy szót, Lórikám, üvöltötte. Csókolom, Balázs bá, mondtam, ő pedig élesen figyelt. Jól van, akkor léggömb, Balázs bá. A léggömb könnyű gázzal van tele, úgy, mint néha egyik-másikunk feje, énekelte, és közben jobbra-balra ringatta csípőjét a suhogós melegítőjében. Balázs bá gyakran elmesélte, hogy régen bokszoló volt, és Torontóban agyonverte Muhammad Alit. Felmentésem van, Balázs bá, suttogtam, legjobb példa tán az én fejem lenne, üvöltötte ő.

– Ez Demjén Rózsi, Lórikám, ismerős? Apád biztos ismeri.

– Nem ismerem – mondtam. Már ezerszer hallottam tőle, egy ideje mindig léggömböt feleltem Balázs bának, ha engem kérdezett. Jól énekelte.

– Balázs bá, van felmentésem.

Kivette a kezemből a papírt, barátságosan megcsapott, hogy döngött a hátam, úgy éreztem, hirtelen újabb két tizedet ugrik a testhőmérsékletem.

– Milyen papír? – mórikálta magát Balázs bá. – Kifelé bogarászni, miszter!

Gyakran hívott minket miszternek. Hátat fordított nekem, és eltűnt a súlyzóktól, focikupáktól, medicinlabdáktól zsúfolt tanári szobában. Elindultam kifelé az iskolaudvarra.

A lépcső tetején balra kellett fordulnom. Nagyon nem mindegy, jobbra voltak az öltözők. Persze, én az alsómat sosem vettem át, hülye lennék mutogatni magam a többieknek, alig nő valami szőr a gatyámban, a hónom alján semmi, ők meg állandóan borotvahabról meg szaftos nőkről beszélnek. Miért lenne egy nő szaftos, ezt egyáltalán nem értettem, és nekem dezodorom sem volt, sem bokszeralsóm, fecskében jártam világéletemben, nagy ügy. Maximális öltözködési sebességgel átvettem a tornaruhámat, ölembe helyeztem a hátizsákom, belefúrtam az államat a tetejébe, aztán megszámoltam a csempéket az öltöző padlóján. 31 a rövidebb, 48 a hosszabb oldalon, az 1488, többnyire így jött ki. Néha 1457 vagy 1440, mindegy. Balázs bá beszólt nekünk, indul a mandula, tisztul a Visztula, és lehetett kimenni. Általában a kapuban álltam, egész jól ment a védés.

Aznap, novemberben, balra fordultam, egyből ki az udvarra, a diákok a második csengő után szállingóztak a nagyépület felé. Balra néztem, a többiek már a focipályán picsáztak, amiből kimaradni komoly adomány a Teremtőtől. A lányok a kosárpályán sorakoztak, szép egyenes tornasorban, legnagyobbtól a legkisebbig, elölről számolva a hatodik hely, igen, ezt jól tudtam, a Panni. Távolról mindig bátran bámultam a Pannit, koszos volt a fehér tornacipője, és copfban volt a haja, az tetszett. Aztán hulahoppkarikáztak, és ugróköteleztek, Panninak összevissza ugrált a copfja. Elbambultam, Margit néni szólt oda, ne bámuld a lányokat, nagyon komolyan beszélek, kisfiam, én felugrottam ijedtemben, és ránéztem. Melegítő, arany ékszer, kedves arc: Margit néni. Az ész megáll, mondta elfordulva, én meg eloldalogtam.

A kosárpálya és a tornaterem épülete között volt egy szűk járat, ahol át lehetett vágni egy kisebb bozóton, ijesztő volt, mert a gondnok kutyáinak kerítése mellett vezetett az út. Két bivalyerős rottweiler. Soha nem értettem, mit keresnek ezek az iskolaudvaron, még ha rács mögött is, az ész megáll, mondaná Margit néni. Levettem a cipőmet, minél halkabban tudjak osonni, pedig november volt, óvatosan elmentem a kutyák mellett, hátra a tornaterem mögé. Visszavettem a cipőm, de nem kötöttem be, az kicsit nehezen megy, a nővérem, Évi szerint azért, mert balkezes vagyok, és leültem a fűbe. Verőköltő bodobácsokat láttam, ami novemberben igazi ritkaság, lassan vonszolták mintás testüket a fűben, én sajnáltam, hogy nem párzanak, olyankor érdekesek igazán, kéthasúak, így hívtam őket, a gyerekek általában szétszedik összetapadt testüket. Hasamra fordultam, és figyeltem a hangyákat, a dolgozókat, ahogy fejlett agyukkal robotolnak a buta királynő kedvéért a kiszáradt fűcsomók között.

Feküdtem a kiszáradt füvön a napsütötte novemberi délelőttben, éreztem, hogy van valami a hátamon, aztán a fülemen, odakaptam, a rohadt életbe, mondtam, aztán a tenyerembe néztem, és benne volt egy kicsi szürke egér, egy kis Mus musculus. Meg sem moccant, úgy félt, nevetséges és szomorú, ahogy koncentrált, komolyan próbálkozott, hátha sikerül láthatatlanná válnia. Rendhagyó viselkedés, gondoltam magamban, mégis miért mászik a kezembe, mindegy, ha már itt van, hajrá, Lóri, most mutasd meg.

Hosszú ideig néztem az állatot, kis házi egér, háta igen sötét, sovány egy példány, leengedtem öklömet a földre, szép lassan kinyíltak az ujjaim, és beszélni kezdtem.

– Helló, Edmondantesz, ez a te neved, én Lóri vagyok, a kerületben élek a nővéremmel, Évivel, apámmal és a bátyámmal. Ide járok iskolába, a 6. A-ba, azért nem a B-be, mert az zenei osztály, és nem vettek fel, pedig anyám azt akarta, amikor még élt. Egy hete 37 fölött van a testhőmérsékletem, neked is olyan 36 és 38 között lehet. Nem kell tornáznom, ezért fekszem itt a Sanyi bácsi rottweilerei mögött. Te mit csinálsz, kisegér? Éhes vagy? Ha gondolod, hozok valamit – leengedtem a hangsúlyt, valami válaszra vártam, Edmondantesz meg sem moccant, azt hiszem, elhitte, hogy sikerült, ó, igen, végre láthatatlan.

– Na? – kérdeztem újra. Edmondantesz elszaladt, eltűnt egy résben a tornaterem tövében, szevasz, kisegér, majd jövök, szóltam utána.

Azután minden tornaórán hátramentem a tornaterem mögé, és Edmondanteszre vártam. Vittem magammal szotyit, száraz kenyeret, amit éppen tudtam, és a kis nyílás elé szórtam neki. Edmondantesz nem jött mindig elő, de ha ott volt, nyugodtan ette fel az aznapi elemózsiát. Sok mindenről meséltem neki, a családomról, anyámról, kedvenc kihalt állataimról, még Panniról is. Edmondantesz, mondd meg, mit csináljak, suttogtam neki egyszer, mikor Panni rám néz, egyszerűen nem tudok köszönni neki, megszólalni se, meleg lesz az arcom, a lábam elzsibbad, megváltozik a hangom, olyan magas lesz, mint kiskoromban. Elmeséltem neki, hogy egy alkalommal, mikor a szünetben arról beszéltek a lányok, ki a legjobb tanuló az osztályban, Panni azt mondta, biológiából Lóri a legjobb, és mindent tud az állatokról, engem pedig kirázott a hideg, de az arcomat akkor is forróság öntötte el, aznap meg se tudtam szólalni biológián.

Nem tudom, mi van, Edmondantesz. Mikor napköziben kidobósozunk, Pannit nem akarom megdobni, és ahogy erre figyelek, engem mindig eltalálnak, aztán ki kell állnom, vagy a vonal mögé mennem, Panni a játék végéig bent marad a körben, néha meg is nyeri, mert elég gyors és sok fiúnál magasabb. Sajnos mi a sorházakban lakunk, Panni pedig a lakótelepen, ahogy a legtöbben az osztályból, az utcán már együtt szoktak menni a fiúk meg a lányok, én is mehetnék velük, buszozhatnék két megállót a telepig. De le kell fordulnom egyből az iskola után, mindig hallom magam mögött, ahogy Panni nevet, ahogy együtt beszélgetnek, várnak a buszra, nekik bérletük is van, én csak sétálok hazáig.

Azt is elmondtam Edmondantesznek, hogy elsőben én voltam Panni szerelme, emlékszem, az udvaron mondta, hátul, a távolugró gödör mellett a napköziben, akkor még kaptunk tejet és kiflit uzsonnára. Én nem mondtam neki semmit, rá se tudtam nézni, akkor is forró lett az arcom, aztán nem tudom, mi történt, talán jöttek értem, és hazamentem. Még magasabb voltam Panninál, aztán ő megnőtt, én valószínűleg később fogok, Apa azt mondja, ő is kicsi volt hatodikban.

Az iskolában minden évben megrendezik a Mesterségek Udvarát, lángost sütnek, vannak néptáncosok, lehet venni fakardot. Tavaly én is árultam a bolhapiacon, a régi dinóimat és a nővérem lányos Playmobil figuráit akartam eladni a kicsiknek, néhányat el is vittek belőle. Vettem a pénzből pár érdekes követ egy fogatlan öregembertől, vulkanikus kőzetek is voltak közte, meg egy kis darab terrakotta az Aggteleki Nemzeti Parkból. Panni standja az enyém mellett volt, ő fonott karkötőket és házi süteményeket árult az anyukájával, kedves mamája van, talán megsajnáltak, ezért vettek tőlem néhány dinót Panni kisöccsének.

Évi, a nővérem, néha kérdezi, tetszik-e valaki az iskolából, mondom, nem tudom, aztán rákérdez Pannira, Miki, a bátyám felnyög, ki az a Panni, én nem válaszolok.

Edmondantesz mindig türelmesen hallgatott, rendhagyó viselkedés, mondtam magamban, és időnként, azt hiszem, láttam a szemében, mintha mondana valamit, jól van, Lóri, értem, semmi baj, Lóri, igazad lehet. Meséltem neki az egerekről is, gondoltam, jobb, ha tudja, ki fia-borja. Mondtam, szívesen hazavinném, de Évi biztosan nemet mondana, elég neki, hogy három férfit etet, ezt néha a fejünkhöz vágja, végül biztos ő takarítaná a ketrecet, jobb neked a szabadban, Edmondantesz. Legalább nem végeznek rajtad mindenféle kísérletet a tudósok, sok egérnek az a sors jut, fehér fényű laboratóriumokban kínozzák őket, hogy fejfájás-csillapítót vagy kozmetikumot csináljanak az embereknek. Az emberek nem szeretnek titeket, Edmondantesz, a házaikban csapdát állítanak fel, ha oda menekültök a téli hideg elől, kis csapdákkal eltörik a nyakatokat, de ne aggódj, kisegér, ti ravaszdi népség vagytok, szép lassan kitapasztaltátok, hogyan működnek ezek a gyilkos szerszámok, és kikerülitek őket. Elmondtam neki, hogy az egér a második legnagyobb egyedszámú emlős a bolygón, persze, az ember után, és hogy a Természetvédelmi Világszövetség a Föld száz legkárosabb invazív fajának listáján is megemlíti. Nagyjából két-három évig él egy egér, de te szerintem még fiatal vagy, Edmondantesz, és borsódzott a hátam a gondolattól, hogy mikor negyedikes voltam, ő még biztosan nem élt.

Az ember nagyjából hetven évig él, mondtam Edmondantesznek, de az anyukám meghalt, mikor még negyvenöt sem volt, csak nagyon beteg. Évi mindig azt mondja, Anya valahol fent van az égben, a Jóisten mellett, és vigyáz rám, meg segít nekem, ha azt akarom, egyszer Apa is mondta, szóval biztosan így van. Nem tudom, mert a világűrben akár mínusz háromszáz fok is lehet, ha anyukám a mennyországba került, az biztos nem az űrben van, nem hiszem, hogy lehetséges volna. A bátyám csináltatott egy tetoválást titokban, apánk nem igazán örült neki, egy kereszt van a karján, Anya miatt, úgyhogy végül nem lett belőle balhé. Persze nem biztos, hogy igazat mondott Miki, mert ő focista akar lenni, a kedvenc focistái mind tele vannak tetoválással, van, amelyiknek még a nyaka vagy az arca is tetovált. Talán csak azért mondta, hogy Anya miatt, hogy Apa ne haragudjon annyira. Egyébként Miki nem beszél Anyáról. Folyton a fociról beszél, meg a nőkről, volt is egy barátnője, aki nem köszönt, mikor nálunk volt, aztán szakítottak. Miki durcás volt egy ideig, régi magyar számokat hallgatott, Máté Pétert meg ilyeneket, nem a diszkót, mint máskor, és ha Évi kérdezte, mindig azt mondta, szarul van. Mindig Bomonnal mászkált, lógtak a suliból. A barátja azért lett Bomon, mert egy francia filmben ez volt a gengszter neve. Elmondanám Mikinek, hogy itt vagy, Edmondantesz, de lehet, hogy elküldene a francba. Ha jó kedve van, talán benne lenne, elkísérne engem egy kartondobozzal, hogy hazavigyünk a kertbe, ő úgysem takarít, meg nem zavarja, ha Évi ideges. Jól van, Évike, nagyon köszönünk mindent, ezt szokta neki mondani, és én is vigyorgok, de igazából majdnem mindig Évinek van igaza, tényleg ő mossa a ruháinkat, meg ő csinál nekünk szendvicset a suliba, pedig neki is lenne dolga, felvették az egyetemre, irodalmat tanul. Ő olvasott nekem mesét, amikor még kicsi voltam, aztán koszos malacoztunk lefekvés előtt. Az egy játék, magyaráztam Edmondantesznek, ahol össze kell bújni, meg csikizni és puszilni a másikat, de lehet benne röfögni is.

Egyszer megpróbáltam Edmondantesszel a koszos malacozást, felborítottam, és meg akartam csiklandozni a hasát, de úgy megijedt, hogy szinte elrepült. Sokat beszélgettünk a tornaóráim alatt, főleg én beszéltem, ő csak a szemével jelezte néha, érti, amit mondok, aztán előbb-utóbb megette vagy elvitte a szájában az ételt, és eltűnt a résben.

Onnantól kezdve hőemelkedésem volt, leginkább 37,2. Józan doktornő nem értette, mi ez, sokat hiányoztam az iskolából. Mikor nem mentem suliba, szinte mindig egyedül voltam otthon. Néha elmentem az iskolához, kikerestem az órarendemben a tornaóra pontos idejét, mehettem volna máskor is, de így láthattam az udvaron az osztálytársaimat, a fiúk fociztak, a lányok ugróköteleztek, kívülről elég nagyoknak látszottak, úgy néztem, megnőttek, amíg pár napot hiányoztam. A tornaterem felőli kerítéstől éppen láttam Edmondantesz bejáratát a fal tövében, nem ért be addig a kezem, de bedobáltam neki magokat, morzsákat, süteményt, amit épp szerezni tudtam. Láttam, ahogy a környéken szaladgál, de nem akart meghallgatni, hahó, Edmondantesz, mondtam neki, ő viszont meg se torpant, sürgött-forgott, csinálta a dolgát.

Épp visszamentem az iskolába néhány nap hiányzás után, hétfőn nem találtam sehol, kedden pedig ott feküdt a hátán, a kis rés előtt, mozdulatlanul. Szétálltak a lábai, és csak a körzőt találtam a zsebemben, lassan nyitottam ki, a grafitos végével értem a hasához. Edmondantesz meg sem moccant. Beszélni kezdtem, halló, Edmondantesz, hoztam neked tökmagot. Le is tettem néhány szemet a feje mellé. Szólongattam, sokszor mondtam a nevét, de ő semmi jelt nem adott. El kell temetni szegényt, gondoltam magamban, talán otthon, a kertünkben lenne a legjobb helye. Évi meg se fogja tudni. Ha már életében nem költözhetett oda, legalább hadd ássak neki egy kis gödröt a kert végében, úgysem zavarna senkit. Sok madarat, bogarat temettünk el régen a testvéreimmel, kavicsokkal körberaktuk a sírjukat, gallyakból fakeresztet csináltunk, néha még imádkoztunk is, virágot raktunk a kis dombokra. Jó helye lesz ott a Mus musculusnak. Egy-kettő, Lóri, egy-kettő, hallottam Balázs bá hangját, a focipálya mellől üvöltött, nagyon pipa tudott lenni, ha nem értünk oda sorakozóra, vagy nem csináltuk azt, amit mond. Felpattantam, átvágtam a kosárpálya és a kutyák kerítése közti bozóton, szaladtam a focipálya felé, Balázs bá azt mondta, jól van, miszter, irány befelé, esik az eső, és csak akkor jutott eszembe, szegény kisegér ott fekszik a hideg földön, még egy zsebkendőt se tettem rá, ráadásul a körzőm is ott maradt mellette, ma már nem jöhetünk ki az iskolaudvarra, a januári napközi mindig unalmas. Semmi baj, Edmondantesz, holnap hazaviszlek, lesz neked is kavicsos sírod és fakereszted, beleteszlek egy teásdobozba, kibélelem falevelekkel, holnap mindenképp hazaviszlek, ezt gondoltam.

Este előkészítettem mindent, még hazafelé szedtem nagy leveleket, Évitől kértem egy teásdobozt, szép sötétszürke doboz, fekete tea volt benne korábban, aztán két erős gallyból a kis keresztet is megcsináltam, rafiával kötöttem össze őket. Eszembe jutott, hogy Edmondantesznek nem egyszerű kavicsokat kéne a sírjára tenni, úgyhogy feltúrtam az íróasztalfiókomat, előszedtem mindenféle ásványt, kőzeteket és kagylókat, még egy üveggolyót is választottam neki, úgy terveztem, belenyomom a kis földkupacba. Alaposan kitaláltam mindent, elővettem a régi tolltartómat, Edmondanteszt abban kéne az iskolai szekrényembe rejteni a tesióra után, aztán pedig hazahoznom. Arra gondoltam elalvás előtt, milyen nehéz lehet a januári hidegben, és hogy Edmondantesz meghalt, de mégsem kellett volna otthagynom, mit szólna ehhez szegény kisegér. Nincs több szotyi, sem kenyérmorzsa, csak a félelmetes, hideg téli éjszaka.

2
Holdkarmú éneke

Először néma csend volt, és semmit nem láttam. Aztán kitárult előttem a végtelen rücskös táj. Koszosfehér sivatagban, ezüstös fényben álltam. Nem féltem, de elég szomorú volt a táj, mintha az ezüstös fény sosem múlna el, és nem szűnne meg az óriási némaság. A fehér sivatagban nem voltak növények, igazából nem volt semmi más, csak végtelen homok. Úgy láttam, mintha a horizonton kék lenne az égbolt, de nem tudtam felfelé nézni. Csak álltam egy kis ideig.

Motoszkálást, tisztán kivehető hangokat hallottam, mintha egy kis kéz tenne-venne, kis lábak alatt ropogna a homok. Körülnéztem, nem láttam semmit, de a hang erősödött, motoszkálás, néhány koppanás és állandó zsizsegés törte meg a korábbi sűrű csöndet. Összehúztam a szemem, jobb kézfejemet a szemem fölé emeltem, a szemöldökömmel egy vonalba, hogy ne zavarjon az ezüstös fény. A látóhatárt figyeltem. Semmi mozgás nem volt az éles vonalon, ahol a koszosfehér sivatag az égbolt kék aljával összeért. A távolban világított a talaj, a vonalat mintha tussal rajzolták volna, pontos volt, tiszta, egyértelmű. A zajok elhalkultak, aztán megint erősödtek, zavart már az egész, nem tudtam, mi van. Meg akartam szólalni, most mi van, hallottam a saját hangomat, hol vagyok, ez megint hallható volt.

– Ide nézz már végre, szedd össze magad! – hirtelen megértettem, lentről jöttek a zajok, a földre szegeztem a tekintetem. Egy kis állat állt a cipőm mellett, épp rám nézett. A feje olyan volt, mint egy mókusé, a teste és a farka, mint egy patkányé, a lába azonban, mint a kengurué. Erős combja az oldalához simult, lábfeje hosszan nyúlt el a talajon. Harminc centinél nem volt nagyobb az egész állat. Két okos szemével engem figyelt. – Igen, jól sejted, hozzád beszélek. Lassabb vagy, mint gondoltam. Mit akarsz tőlem?

A kis állat hozzám beszélt határozott hangján, és hallottam, amit kérdezett, de egyszerűen nem értettem, mit keresek itt, nem tudtam, mit akarok tőle.

– Hol vagyok? – csak ennyit mondtam.

– Mégis mit számít az? Ácsorogsz a holdfényben a világ végén. Megfelel? Nem értem, hogy lehetsz ennyire lassú.

Úgy tűnt, megsértődött rám a kis állat, megfordult, arrébb ment néhány lépést, és megállt.