AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

MAGYAR TÁJAK

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-08-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

MAGYAR TÁJAK

Tartalom

KRÚDY GYULA

MAGYAR TÁJAK

SZÜLŐFÖLD

NYÍRSÉG

NYÍRI VIRTUS

NYÍRI HANGOK

ŐSZINTE NYÍREGYHÁZI KALAUZ

A NYÍREGYHÁZI EMBER

NYÍRI PAJKOS, NYÍRI FURKÓ, NYALKA PECEK

A MAI NYÍREGYHÁZA

A NYÍREGYHÁZI BEDUINOK

NYÍRI MESE

A NYÍREGYHÁZI "ÖREGDIÁKOK"

ALFÖLD

VÁNDORLEGÉNYEK

BAJA ÉS TÁRSAI

CSÁRDA A KISKUNSÁGBAN

HÓ, MEGÁLLJ! - A KONDOROSI CSÁRDÁNÁL

ISMÉT DIVATBA JÖTT A KULACS

GYERTYASZENTELŐ MEDVÉJE

DUNÁNTÚL

VISEGRÁDI EMLÉK

BALATONI HANGOK

NYÁRI FÉNY

BALATON RÉVÉSZEI

JÓKAI MÓRNÁL, A FÜREDI URADALOMBAN

A BETYÁROK ORSZÁGÚTJÁN

ÚTINAPLÓMBÓL

TISZÁNTÚL

TOKAJ

ŐSERDŐBEN

NÉMA MAGYARORSZÁG

SZÜLŐFÖLD

NYÍRSÉG

Geszteréd, Balkány és a többi falvak, amelyek a nyírségi orkán után, mint megannyi "leégett, tető-vesztett községek" merednek puszta falaikkal a homokdombok között: tudják-e önök, mily derék, szinte honfoglaláskori magyar faluk?

A nyírségi orkán, amely e falvakat lerombolta az elmúlt napokban, a valóságos magyarság eleven testén ütött sebet, midőn vagyon- és életpusztító munkáját végezte. Szegény Nyírség, hol mostanában napi járó földre nem látni férfiembert (mind elmentek a király mellé), vajon felépítik-e ledöntött házikóidat, hol századok homokján, jövő-menő ezüst nyírfák alatt, szinte ázsiai tüzű napsugárban, az első foglalásból maradott földeken az ősmagyarok ivadékai születtek, szokásokat és hagyományokat tiszteltek, csak magyarul tudtak, felhőjük a Tisza vizéből keletkezett, szelük a határszéli szorosok felől fújt, amely az ősök lovainak fejét e tájra irányította, és az ekevas nyomán olykor kifordult a domboldalból egy napkeleti főúr sarkantyúja vagy kardja... Bolondos, zizegő, fáradhatatlan nyíri szél, amely az ezüst-fákat, makkos tölgyeket, rezgő nyárfákat, jószagú akácokat, barnaszemű nőket, méltóságos férfiakat, búskomoly nádasokat, hallgatag morotvákat[1) nótázni tanítod, hogy is tudtál megbolondulni ennyire, romba döntöd a falut, amely a régi időkben legfeljebb követválasztáskor volt szokásban?

A Nyírség Magyarország legszebb tája.

Írni róla csak oly gyöngédséggel lehet, mint egy halott menyasszonyról. Vagy egy elaggott vitézi életről. Régi szép kalandokról, regényes hőstettekről, amelyek ifjúkorában eszébe juthatnának egy tunya, elcsitult falusi nemes embernek, midőn méhesében jelenen és múlton eltűnődik.

A magyar regényes-időknek hősi korában mindig az első sorban lengett Zabolch zászlaja: a vármegyék idejében az első hegedűt játszotta a nemzeti hangversenyben; verekedés, vitézség, sújtásos és kortes években a Nyírség diktálja a divatot; politikai és hazafias időhullámok itt lendülnek a felhőkig, hogy magukkal ragadják életre-halálra az idevaló embereket a meggyőződések, politikai hitek; testvérek, atyafiak, apák és fiúk állanak szemben nemegyszer az ellentáborokban, és az időben szokásos nemzeti politika miatt visszaküldik a más meggyőződéses szülőiházhoz a szeretett ifjú feleségeket, apák fiaikat kitagadják, politikai okokból megvetnek, kigolyóznak hazafiakat, Nyíregyházán az Ébredjünk! című hetilapban évtizedekig folyik társadalmat robbantó hecc azon, hogy ki nem hiszi a vármegyében, hogy Görgei Artúr áruló volt, a csizmadia-színben megbuktatják Fabinyi Teofilt, a minisztert, fokos, tölgyfabot, dikics és bicska járja, ha elkezdődik az alkotmányos küzdelem... holott valójában nem is lakott a vármegyében másféle érzelmű hazafi, mint szélsőbaloldali.

Egy nagy darab nemzeti történelem a Nyírség. Itt pusztult el a legtöbb régi uraság, itt váltotta fel a régi helyét a legjobb, legmagyarabb, legderekabb új birtokos osztály, itt nem vágatta ki a kőrisfát az új gazda, mert a régi szeretett alatta üldögélni, a komondorok szinte érthető magyar nyelven ugatják a holdat, és a keréknyomban ugyanaz a magyar nap ragyog, mint a Tisza vizében. Mintha a levegőnek, a homoknak, a szélnek, a víznek, a legelőnek volna itt olyan varázsa, hogy vadmagyarrá lesz az is, akinek az apja még nem tudott magyarul. Daliás zsidók és selyemruhás szlávok vére keveredett a honfoglalók vérével. Muzsikus cigányok régi nótákat játszanak az ablak alatt, míg a csecsemő a világra jön. Fűben, fában, falevélben az elmúlt szép, régi magyar világ; a kenyérnek illata, a víznek folyása, a hosszú őszi esőnek kopogása, a télnek jószaga, a falusi harangok hangja: az apákra, az ősökre emlékeztet, akiknek hagyományait szent tiszteletben tartják e tájon.

Néha múzeumi hangulatot vélek érezni, midőn a Nyírségre gondolok, mert láttam nagy csöndességben, alvó állapotban, holt vizek között, lecsüngesztett lombú fák alatt, oroszosan mozdulatlan ködben, apatikus kedvében, újságpapirossal beragasztott ablakkal és tunya mozdulatlanságában. Mintha az idevaló emberek éppen úgy élnék a nyarat és az őszt, mint a természet: belsejükben virítanak és lélekben elhervadnak, sárga nyírfalevél lesz az egész vármegye, tiszai kiöntések fölött állongó novemberi köd telepedik az elmékre, a szívekben visszhangzik a szél, amely a régi temetők harasztját zörgeti.

Ilyenkor is szeretem, mert ázsiai eredetünk, napkeletről jött, változékony kedvünk, búskomor magyar szomorúságunk tükröződött a holt vizekben és az emberi szemekben. Még az agarászok is leszállnak lovukról némely esztendőben, a szüreteken csak a szőlőpásztor lövöldöz bolondjában, a sóstói erdőben céltalanul hull a makk, és a házőrző ebek az első lábuk közé temetik hóbortos, szőrös fejüket. Némely esztendőben az egész Nyírség elszomorodik. Nem tudni ennek az okát, mint a fellegnek a célját, amely a lemenő napot eltakarja. Nem tudni, hogy miért énekel a cinke egyik esztendőben halkabban a deres eperfákon, és miért muzsikálnak máskor éjjel-nappal a cigányok? Miért bánatosabb a nők szeme, miért olvassák el újra a gyerekkorukban olvasott Jókai-regényt, miért néznek hosszasabban az első tűzbe, amely a pattogó hasábokon piros lángra lobban? Miért hosszabb az ősz, mint a nyár, miért láthatók olykor különös betűk a holdvilágban, és a síkság felett rengő csillagtábor miért nem vidít a másvilági életre? A keleti népek érthetetlen melankóliája hosszan ásít a tájon, ázsiai álmosság ragasztja le a csősz és a falusi földesuraság szemét, a kocsikerék bánatos kelepeléssel vonult át a hangtalan országúton és a kacsázó vadászok fegyvere csak néha dörren a kemecsei tavak fölött.

A gyerekkoromban elmúladozó kurtanemesség múltakon való elszomorodása volt a bánat, amely e kutyabőrös, voksos, választó nyírségi falvakat elborongta? Itt sokáig éltek abból a lakosok, hogy régi királyok pecséteit őrizték a ládafiában, a múlt vissza-visszatéregetett egy-egy alispán- vagy követválasztáson, és az elkövetkezett új idők nehezen nyomakodnak be a rozsdás kapu-kilincsű házakba. A történelem (amelyet itt mindenki kedve szerint értelmezett), a hagyomány (amely természetesen édes volt, mint az apák simogatása), a szokás-jog (amelyet e falvakban pogány-tiszteletben tartottak): eltünedezőben volt. Kataszter, Nyírvíz-szabályozás, telekjegyzőkönyv...

Gyerekkoromban nem is hallottam más szavakat az idős emberek szájából, úrnak, papnak, parasztnak új törvényeket kellett tiszteletben tartani, új emberek előtt levenni a föveget, és már kezdett nem jelentősége lenni a csendbiztos komaságának.

Talán ezért volt olyan szomorú olykor a Nyírség, mintha már nem is nagyon volna érdemes az életet tovább folytatni. Elhanyagolta az apák sírdombját, és tunyán üldögélt a falusi nemes az udvarházában. A szél dudált, a Tisza kiöntött, a dob pergett: ebből vette észre, hogy a kalendárium valóban igazat mondott, midőn a napok elmúlását jósolta.

A magyarságnak, a nemzeti gondolatnak, őseink tiszteletének tájképe, ezüstös Nyír: a szomorúságom veled, hogy gyér falvaid száma megfogyatkozott. A háborúban a gránicon vért ontani, itthon vihartól tönkremenni, adók súlya alatt nyögni! Most lehet csak bánatos a táj, amelynek melankóliája sohasem biztatott az élet szorgalmas folytatására.

(1916)

NYÍRI VIRTUS

Odalentről, a Régi Zellmanovics felől már két éjszaka és két nap óta hangzott egy bámulatos, dörgő hang, amely folyton azt dirigálta a Lepke füstösképű népének, hogy: "nem bánom, nem bánom, csak azért se bánom..." De hát a Régi Zellmanovics már hozzá volt az ilyesmihez szokva. Betyárvilágbeli, útszéli fogadós volt, ahol hajdanában éjjel-nappal muzsikáltak.

Nem is a Régi Zellmanovics csodálkozott a bámulatos hangon és szilárd kitartáson, hanem csodálkozott azon egy fehérbőrű, feketeszemű, gömbölyű menyecske, aki nem messzire lakott a Régi Zellmanovicstól a faluvégi oszlopos kúriában, ahol a rozsdaszínű vadszőlőlevelek olyan ragaszkodással tapadnak a kőoszlopokhoz, mintha ott akartak volna telelni. Mert késő őszre hajlott s az újbor már kiforrt. Bár sohase is forrt volna ki ez a céda újbor, amely úgy megbolondítja a férfiakat, mint valami rossz asszonyszemély. Azaz, hogy az újbornak még kutyább természete van. Eszébe juttatja az embernek - némely új borral élő férfiúnak - a rossz asszonyszemélyeket. Az újbor csinálja meg azt az érthetetlen kavarodást az agyban és a szívben, hogy némely férfi elhagyja tiszta, kedves, szerelmetes feleségét és fut Zellmanovicsné után, aki pedig már a forradalomban is markotányosné volt.

Hanem mulatni tud az a vén asszony. Juliska már két nap és két éjszaka figyeli az ablakból, amely egy kőhajításnyira esik a csárdától, hogyan mulattatja az urát Zellmanovicsné.

Az első nap nemigen értette a dolgot. Már éppen azon volt, hogy fölkerekedik és elmegy az uráért, - mert még igen fiatal menyecske volt s nem ismerte a férfiak szokásait - elmegy érte és így szól hozzá:

- Édes, drága, jó uram! Otthon tele a pince egri bikák vérével, kora téli hajnalok aranypirosságával, amilyen hajnalok a hegyaljai szüretekre szoktak felvirradni; de néhány üveg sámpányi is maradt a pincében a templomszentelésről. Gyere haza és ne rontsd az egészségedet e cefrével, mit itten mérnek.

Már éppen indulóban volt a tudatlan menyecske, amikor az ura danolásán, cigányok muzsikáján át meghallotta a Zellmanovicsné céda, kellemkedő, csábító hangját. Azt hogy: "nem bánom, nem bánom..."

Ez a hang, amely úgy simult az ura hangja mellé, mint a hárászkendő a nyakra: átfonta, melegítette, szinte megcsókolta, - egyszerre megokosította a menyecskét, aki addig tapasztalatlan és tudatlan volt. Ott ült éjjel-nappal az ablaknál és hallgatta az idáig hangzó dínomdánomot. Se el nem álmosodott, se el nem fáradt. Fanatikusán várta a mulatságnak a végét. Hogy "meddig tart annak a vén boszorkánynak az ereje".

Eszébe jutott, hogy kislány korában, öreg dajkája tanítgatta mindenféle boszorkányságokra, amelyekkel a hűtlen férfiakat vissza lehet csalogatni vagy meghódítani. Bizonyos volt arról, hogy e boszorkánykodások bármelyike nyomban segítene, ha megpróbálná, és nyomban itthon teremne az ura, - mert az öreg dajka csak tudta, hogy mire tanítja meg a szívéhez nőtt gyermeket. De Juliska nem vette igénybe a boszorkánykodást. Se szóval, se szerelemgyökérrel, de még csak összebogozott hajszállal se próbálkozott meg.

- Ottan vigyen el az ördög! - mormogta magában, de az ablaktól nem mozdult és megtanulta mindazokat a nótákat, amelyeket Zellmanovicsné az urának dalolt.

Harmadnap is elkövetkezett, és az útszéli betyárcsárdából éppen olyan frissen, vígan hangzott a muzsika, mintha éppen akkor kezdték volna. Csak a Zellmanovicsné hangja volt kissé rekedtebb az italtól, fáradtságtól, de Juliska már akkor azt is tudta, hogy vannak esték, amikor éppen az ilyen fáradt, rekedt hang jobban tetszik a férfiaknak minden más hangnál. Egy percig látta az urát is csapzott hajjal, kibomlott nyakkendővel a fogadó tornácán megállani és kérdő várakozással tekinteni arrafelé, amerre a házuk volt. Mintha csak azt kérdezte volna:

- No, még mindig nem volt elég?

(Mert valami kis csetepaté előzte meg az újbor közbejöttét!)

De Juliska már ekkor annyira okossá lett, hogy elfutott az ablaktól, pedig tudta, hogy csak a kisujját kellett volna kinyújtani.

Amikor bealkonyodott és a muzsika onnan még mindig hangzott, Juliska kivette zöld selyemerszénykéjét az ingei alól a szekrényből. Az erszénykében mindenféle névnapi, születésnapi aranyak voltak összegyűjtve, amely aranyak olyan újak és fényesek voltak, amilyeneket a nagyszakállú nagybácsik, keresztapák és nénik szoktak adogatni. Kendőt kötött a fejére és a falu felső vége felé indult. A felső végen is csárda volt, címezték pedig "A vén borivó"-hoz, csakhogy ez a csárda már kiment a divatból. Mert hiába, a vén, mogorva korcsmáros nem tudott se dalolni, se táncolni, se magát kelletni, amihez ez a cudar Zellmanovicsné mind igen értett.

Belépett Juliska "A vén borivó"-hoz és az extraszobában letelepedett. A hordószag, amely talán még az inszurrekció korából maradt e szobában, facsarta orrát, de Juliska nem olyan asszony volt, aki az első akadálytól megriadt volna.

A csárdásgazda levett süveggel állott előtte:

- Miben lehetnék szolgálatára a tekintetes asszonynak?

- Bort ide! És cigányt! - parancsolja komoly hangon Juliska, de a vén csárdás mégis nevetett lelógó, deres bajsza alatt.

- A borom az savanyú - felelte csendesen.

- Antul jobb.

- A cigánnyal pedig a tekintetes úr mulat a cifra asszonynál.

Juliska az asztalra dobta a zöld selyemerszénykét.

- Én jobban megfizetem a cigányt! Lóduljon kend a bandáért!

Néhány aranyat dobott a csárdásgazda markába. (Hej, be kedvesek voltak valaha ezek az aranykák! Régen volt.)

A csárdás egy hosszúnyakú üveget állított az asztalra és elbaktatott a bandáért.

A pénznek volt-e varázsa, vagy a cigányok unták meg az egy helyben való muzsikálást, félóra múlva egyenként besompolyogtak "A vén borivó" extraszobájába, ahol Juliska ült az asztalra könyökölve.

- No, morék,- most ügyeljetek, mert úrnak játsztok, nem tótnak - szólt és összecsücsörítve a száját, fütyülni kezdett a rangos menyecske. A hosszúnyakú a nóta végén ezer darabra törött a sarokban.

A cigányok pedig húzták és közben hamisan egymásra kacsintottak.

- Gyertyát! Százat! - kiáltotta később Juliska és éppen olyan rekedt volt a hangja, mintha bort ivott volna, pedig a száját se érintette a bor.

"A vén borivó" korcsmárosa behozta a gyertyákat. Tövig vagy félig leégett, feketére vénült faggyúgyertyák kerültek elő valami ládából, amelyek talán még Mária Terézia korából maradtak itt.

Az üvegek meg törtek szünet nélkül. A háromlábú széken hátradőlt a menyecske és telitüdőből fújta:

- "Nem bánom, nem bánom, csak azért se bánom..."

Felemelte a kezét:

- Ácsi!

A cigányok megállottak és ragyogott az arcuk az örömtől, mert a cigány azt szereti, ha parancsolnak neki.

A gyűrűs, kis, fehér kéz koppant az asztalon és a nóta tovább haladt:

- "Hogy az én angyalom - mégse lett a párom" - fújta Juliska, hogy még a híres Zellmanovicsné is megirigyelhette volna.

Már az éjszakába fordult az idő, amikor az extraszoba ajtaja felpattant és a küszöbön megállott a Juliska férje.

- Asszony, mi dolog ez? - kiáltotta magából kikelve.

- Húzzad, cigány, a pilátusát! - felelt Juliska és az üveget a sarokba vágta.

A muzsikaszón, pohártörésen áthallatszott a férfi hangja:

- Rögtön gyere haza!

- Holnapután. Addig egy tapodtat sem - felelt nagy nyugalommal az asszony.

A férfi dühében a fogát csikorgatta és a cigányoknak támadt:

- Mind agyonütlek benneteket!

Juliska erre felpattant az asztaltól és kieresztette a hangját.

- De az árgyélusát! Az én cigányomat ne bántsa senki, mert az pórul jár - és felkapta a széket, amely keze ügyébe esett.

A férfi zavarában elnevette magát.

- No hát, jól van. Mulassunk együtt.

- Én magával nem mulatok. Menjen a Zellmanovicsnéhoz, ha mulatni akar - felelt foghegyről a menyecske.

A férfi az ajkába harapott és kifordult az ajtón.

- Mától fogva nem ismerjük egymást - szólt vissza nagy dér-dúrral a küszöbről az ajtót bevágva maga után.

De alig egy negyedóra múlva már megint ott volt.

- Asszony, édes feleségem, ne bolondozz, gyere haza.

- Holnapután - felelt a menyecske.

...Virradt is már a keleti ég alja. A menyecske álmosodni kezdett, mert hiába mégiscsak asszony volt. Fizetett és a cigányoknak megparancsolta, hogy kísérjék haza.

A csárda előtt lesunyt fővel állott a férje, de a menyecske rá se nézett.

Az asszony elöl haladt, nyomában a muzsikáló cigányok, utánuk pedig az ember... Végig-végig a falusi utcán szólt a nóta, amíg csak hazáig értek.

Akkor odament az urához Juliska és jobbról-balról megcsókolta az arcát.

- Most már kvittek vagyunk, édes, jó uram.

...A krónikás leteszi a tollat. Mert, ami aztán otthon történt, az már nem tartozik a nyíri menyecske virtusához. Inkább a férfiéhez.

(1907)

NYÍRI HANGOK

Egyszer Bujiban is járt az ördög...

De hát ugyan miért is ne járt volna? Bujiban sem laktak másféle emberek, asszonyok, mint akár Süvöltőn vagy Geszteréden, ahol az ördög olyan sűrű vendég volt, mint akár a végrehajtó. Úgy járt-kelt, mintha körülbelül ezekhez a falukhoz tartoznék. Látták sokan éjjel kóborolni a kertek alatt, nappal eltűnni a rozsvetésben.

A buji ördög másféle volt. Éjjel jött négylovas kocsin, - fekete volt a fogat, és a négy ló tüzelt - a bakon pedig senki sem ült, a gyeplő a lovak közé volt vetve. A lovak egyszerre megállottak özvegy Sáriné háza előtt, és a hintóból valaki kiszállott. Az ördög ekkor láthatatlan volt. A ház ajtaja magától kitárult, az ördög besétált rajta. Egy jó negyedóra múlva a fekete fogat tovább vágtatott, és kocsis megint nem ült a bakon.

Persze ez így elmondva éppen olyan valószínűtlennek látszik, mint az a sok többi történet mind, amelyben az ördög szerepet játszik. Hisz nagyon kevés azoknak száma, akik színről színre látták a földalatti fejedelmet és azoknak se megbízható a vallomása. Ám mindjárt másféle lesz a történet, ha elmondjuk, hogy az özvegy Sáriné - nem valami vén asszony volt ám, aki éjjel a Gellérthegyre jár, hanem takaros, fehérbőrű, gömbölyű vászoncseléd, akit megkívánt minden épkézláb férfi. Még Simkó Mihály is járkált utána, pedig annak csak fél lába volt. A másikat odaadta a hazájának... Ha ugyan a hazának szüksége volt arra, hogy követválasztáskor boros fejjel szekérre üljön és a szekérről a szekér alá kerüljön. Mikor is fél lába ottmaradt.

Még az hozzá, hogy más vármegyékben tán akadnak még szép asszonyok, de a mienkben a legszebb özvegy Sári Mihályné volt. Ez azonban még nem lett volna olyan nagy baj. Nemcsak a legszebb volt ő, de a legerényesebb is. Véleményem szerint sohase lett volna Sáriné olyan híres, mint amilyen volt, ha ez a második tulajdonság hiányzik természetéből. Mert hiába, nem is igazi szépség az, amely mindenkié. Az a szép, amely egyedül a miénk. De a legszebb, amely senkié. Sáriné pedig senkié se volt, mióta az a bolond Sári - minek is születik ilyen ostoba ember? - elcserélte meleg, puha nyoszolyáját egy deszkaalkotmánnyal. Téli disznótorozáskor jéghideget harapván, amely hidegség elterjedt egész testére. Elment, és a szép virágszál árván itt maradt.

No, hiszen kertésze akadt volna elég, mindjárt az első időben. Barinkay, a főszolgabíró ajánlkozott is nyomban a temetés után.

- Ha valamire szüksége van, nemzetes asszony, csak forduljon hozzám. Tudja, a hatóság sok mindent megtehet, mert a hatóságnak nagy az ereje.

Így beszélt a vörösképű, kövér férfiú és savószínű szemével oly keményen nézett Sárinéra, mintha mindjárt vasra akarná veretni.

Az asszony szemérmesen felelt:

- Köszönöm jóságát, főbíró uram. Én nem igen járok a kocsmába verekedni.

- Nono - felelt Barinkay és olyan fenyegetően sodorta gyér bajuszát, mintha az özvegy volna a legnagyobb verekedő.

A hónapok múltak, múladoztak és mindig több kertész akadt volna, aki a virágszálat öntözi. Még öreg alispánunk is, arra jártában, így kiáltott fel:

- A macska rúgja meg! Ha egy pár esztendőcskével fiatalabb volnék!

De mit ér a kívánság! Nem fiatalodott az öreg úr egy napot se.

Ahány fiatal, öreg gavallér volt a vármegyében, mind megpróbálkozott az özveggyel. Mintha valami babonás állapot vette volna körül az asszonyt, nem hajlott a szóra, esdeklésre. Barinkay főbíró elkeseredve mondogatta:

- Ha lehetne, már az ördöggel is szövetkezném, csak megtörjem ennek az asszonynak a makacsságát.

Éppen jókor emlegették az ördögöt. Nemsokára jött fekete fogatán és az özvegy házánál stációt tartott. Negyednapra már az egész vármegye azon törte a fejét, hogy ki lehetett a titokzatos látogató. Mert, hogy nem az ördög volt, azzal csak tisztában vagyunk mindnyájan, nemde, szerelmetes atyámfiai?

Az özvegy maga szelídkésen mosolygott.

- Lehet, hogy itt járt az ördög. Hallottam valami zörgést a tornácon, de ide a házba nem jött be senki. Mit is akarna velem az ördög? - fűzte hozzá szomorú mosolygással.

A muskátlik tovább is ott virítottak az ablakában, az udvarán ott járt és ugatta a holdvilágot három farkasfogó komondor. Barinkay a hivatalos jelentések margóján még mindig csak ilyenforma híradásokkal lehetett a megyei uraknak:

"Semmi nevezetes. A Lőrinc napot megültük, Sáriné pedig lakat alatt tartja a szívét."

A hivatalos írás margójáról lenyestük a híradást. Az egyiket eltette öreg levéltárosunk Gaál Endre, a másikat pedig valamelyik fiatal aljegyző.

...Abban az időben, amikor Sáriné divatban volt, magam is a vármegyét szolgáltam és a Barinkay széljegyzetei jobban érdekeltek a hivatalos írásnál.

Egyszer ezt jelentette a főbíró:

"A csendőrökkel a fekete fogatot nyomoztattam, mert már újra megjelent egy éjszaka."

Nemsokára ezután valami névnap vagy lakodalom Bujiba szólított. Vidáman ültem fel a kocsira, vígan értem Bujiba. A vörösképű Barinkay atyáskodva tette vállamra a kezét:

- Nos, amice, mi újság a központban?

Elmondtam mindent, ami éppen eszembe jutott. Az alispán vizslája megveszett, a cigányok nagybőgőjét összetörték a héten a "Vörös ökör"-ben...