HARMAT – KEVE
Budapest, 2023

Originally published in the U.S.A. under the title:

THE CALL: FINDING AND FULFILLING GOD’S PURPOSE FOR YOUR LIFE. REVISED AND EXPANDED 20TH ANNIVERSARY EDITION

Copyright © 1998, 2018 by Os Guinness

Published by arrangement with Thomas Nelson, a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc.

Hungarian edition © 2023 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Erdélyi András, Illéssy János

Felelős szerkesztő: dr. Ferenczi Andrea

Borító: Lente István

Első kiadás 2012

Második, bővített kiadás 2023

ISBN (epub): 978-963-288-799-9

ISBN (mobi): 978-963-288-800-2

Deo Optimo Maximo

és C. J.-nek

szeretettel és

nagyrabecsüléssel.

Tartalom

Bevezetés

1. A végső miért

2. Keresők kerestetnek

3. A különbségek számítanak

4. Velejéig más

5. Isten globális terve

6. A visszatérő kérdés

7. Mindenkiért, mindenhol, mindenben

8. Egyedül őérte

9. Aki vagy!

10. A helytállás ideje

11. Engedd meg Istennek, hogy Isten legyen!

12. Egyszemélyes közönség

13. Krisztus mindenekfelett

14. A végső felelősség

15. Az elhívás népe

16. Az út követői

17. Az idők jelei

18. Aki úgy véli, ő hajtja a Göncöl szekerét

19. Mit tartozik rád?

20. Többet és gyorsabban!

21. Harc a világosság démonával

22. Egy világ kitárt ablakokkal

23. A templom falain kívül

24. A célratörő élet

25. Nappal álmodók

26. Tenyérnyi istenfény

27. Légy hálás mindenért!

28. Mindenki bolondjai

29. Itt az idő

30. Az utolsó elhívás

Köszönetnyilvánítás

BEVEZETÉS

Két szó, amely megváltoztatta a világot

Az élet legnagyobb ajándéka maga az élet. Létünk nem a véletlen műve. Isten hívott minket életre. Hogyan találhatunk hát rá életünk értelmére, minden cselekedetünk végső miértjére? A célra, amely elég jelentős, hogy teljes figyelmünkre igényt tartson, elég mély, hogy szenvedélyeink minden misztériumát feltárja, és elég időtálló, hogy utolsó leheletünkig inspiráljon? Semmi, de semmi nem lehet erőteljesebb, meghittebb vagy fontosabb, mint az, hogy meghalljuk teremtő Istenünk elhívását, és létünket összhangba hozzuk az élet és a világegyetem végső céljával azáltal, hogy követjük ezt az elhívást – sodorjon az élet bárhová is. Létünk Isten döntése, tehát elhívására adott válaszunkban rejlik az emberi élet teljességének titka, a legmélyebb kapcsolatok kulcsa, a legbiztosabb út az önismerethez és a feltáruló célhoz. Ez a legizgalmasabb, leglenyűgözőbb és legtermészetesebb módja annak, hogy tartalmas életet éljünk, és a legtöbbet hozzuk ki abból a nagyszerű kalandból, amely emberlétünk napjait alkotja.

Isten elhívása evangéliumának, azaz jó hírének – a létező legjobb hírnek – központi része. Ám ha fel akarjuk fedezni, hogy Isten elhívása mi mindent jelent számunkra, meg kell szabadítanunk a kliséktől, a félreértésektől, a tudatlanságtól és a bizonytalanságtól, ami még napjainkban is övezi az elhívás fogalmát. Az isteni elhívás nagyszerű igazságának felfedező útján járva találkozni fogunk ezekkel a torzításokkal. Két bénító és széles körben elterjedt torzítást már az elején fontos megemlítenünk – az elhívás eltörpülését és kiüresedését.

Először is itt van az isteni elhívás értelmezésének ijesztő eltörpülése, amikor az elhívás jelentőségét drasztikusan leszűkítjük kizárólag a saját életünkre. Ettől kezdve csupán rólunk szól – az énről, az egóról –, „mert megérdemeljük”. Az elhívás természetesen mindenkit egyenként, személyesen és bizalmasan szólít meg, ugyanakkor Isten elhívása az új emberiségnek szól, új életvitelre és az új menny és új föld felé való törekvésre szólít. Az elhívás kreatív ereje éppen ezért lenyűgöző, átfogó felhívása pedig a legszélesebb körű. Nem meglepő módon Isten elhívása épp annyira történelemformáló és a társadalmak egész kultúráját átható üzenet, mint amennyire életre szóló program az egyén számára.

Fontos, hogy már a kezdet kezdetétől megragadjuk az elhívásnak ezt a nagyszerűségét és végtelenségét, és meglássuk, miképp illeszkedünk bele egyenként a nagy képbe, amely sokkal hatalmasabb, mint csupán mi magunk.

EGET-FÖLDET RENGETŐ, TÖRTÉNELEMFORMÁLÓ ÜZENET

Kínában születtem és a hatalmas Ming dinasztia birodalmának egykori központjában, Nankingban nőttem fel, ami akkor Kína fővárosa volt. A város átélte az 1937-es „nankingi mészárlás” borzalmait, a második világháborút követően pedig az észak felől közeledő Vörös Hadsereg fenyegetését. De a fenséges városfalak, a gyönyörű, fákkal szegélyezett sugárutak és a történelmi Ming Sírkert még mindig magukon hordozták az egykor dicsőséges múlt nyomait. A XV. században Nanking a világ leggazdagabb és leghatalmasabb országának büszke fővárosa volt.

Az évezredes kínai hegemóniából és nagyságból fakadó magabiztossággal, valamint ragyogó technológiai vívmányaik birtokában a Ming császárok világhódító ambíciókat tápláltak. Egy admirális vezetésével hatalmas flottát küldtek Afrikába, melynek hajói sokkal nagyobbak és gyorsabbak voltak, mint Kolumbuszé. Máskor egymillió munkást rendeltek ki, hogy az új Tiltott Városban, Pekingben százötvenezer házat építsenek fel. Ki hitte volna 1500-ban, hogy Kínát csakhamar elhalványítja, lehagyja, majd dominálja a világnak egy távoli szeglete, amelyet a kínaiak a kulturális tespedés földjeként tartottak számon – Nyugat-Európa, ez a kis sziklás kiszögellés a hatalmas ázsiai földrész túlsó végén.

Mégis pontosan ez történt. Évszázadokkal később, amikor Kína visszanyerte mind büszkeségét, mind szuperhatalmi státuszát a világban, a kínaiak kutatni kezdték, miképp történhetett meg, hogy Európa (majd később általában a Nyugat) őket megelőzve a modern világ úttörőjévé vált. A Civilizáció című könyvében Niall Ferguson, a Kínai Társadalomtudományi Akadémia történésze a tudós szavaival írt erről a kutatásról.

Azzal bíztak meg minket, hogy vizsgáljuk meg, mi vezetett a Nyugat hegemóniájához a világ fölött. Először abban láttuk ennek okát, hogy önöknek erősebb fegyvereik voltak, mint nekünk. Azután arra gondoltunk, hogy azért történhetett így, mert önök hozták létre a világ legfejlettebb politikai rendszerét. Később az önök gazdasági rendszerére összpontosítottunk. De csak az elmúlt húsz évben jöttünk rá, hogy kultúrájuk központi eleme a vallásuk, a kereszténység. Ezért válhatott a Nyugat ilyen hatalmassá.

Ha jól belegondolunk, a kínai kutatás konklúziója helyes, de nem egészen pontos, hiszen egy nagy kérdést figyelmen kívül hagy. A kereszténység már a IV. században Európa uralkodó vallásává vált, amikor Theodosius császár Rómát hivatalosan is kereszténynek nyilvánította. Akkor hát miért nem alakult ki Nyugat-Európa dominanciája korábban, és miért történt meg olyan hirtelen és hevesen a XVI. században? A válasz nem általában a „kereszténységben”, hanem konkrétan a reformációban keresendő. A középkort jellemző romlottság és torzulások következetes elutasítása révén Luther Márton, Kálvin János és a többi reformátor nem csupán az evangéliumot, a Szentírás tekintélyét és a laikus hívek fontosságát állította helyre az egyházban. Helyreállítottak sok egyéb bibliai igazságot is, melyek az idők során eltorzultak vagy feledésbe merültek.

A modern világ felemelkedésében nagy szerepet játszó igazságok között találjuk a reformáció ünnepelt hat C-jét: „calling”, azaz elhívás (hatása a céltudatosságra, a munkamorálra és a kapitalizmus kialakulására), „covenant”, azaz szövetség (amely az alkotmányossághoz, és az alkotmányos szabadsághoz vezetett), „consicence”, azaz lelkiismeret (amely a szabad vallásgyakorlás és az emberi jogok felemelkedését eredményezte), „commitment”, azaz elkötelezettség Isten választott népe, a zsidóság iránt (ami a középkori egyház történetén foltot ejtő, borzalmas antiszemitizmus felszámolását jelentette), „coherence”, azaz koherencia (az a törekvés, hogy gondolkodásunk legyen Krisztus-központú), és „corrigibility”, azaz megújulási képesség (a semper reformanda gondolata – az alapelv, hogy mindannyiunknak folyamatosan szükségünk van a megújulásra és a reformációra).

A reformációnak ezekről az „ajándékairól” senki sem beszélhet a győztes fölényével, és a mai egyház egyetlen ága sem sajátíthatja ki őket. Mindig körültekintően, a hibákat és elhajlásokat sem elhallgatva kell őket bemutatnunk és értékelnünk, feltárva ó- és újszövetségi gyökereiket. De nem férhet kétség ahhoz, hogy a reformációnak ezek a központi igazságai hozzájárultak a modern világ felemelkedéséhez, még ha olyan előre nem látható következményeik és utóhatásaik voltak is, amelyek magukat a reformátorokat is meglepték volna. Mindent egybevetve egyetlen igazságnak sem volt nagyobb hatása, mint amit az Isten elhívásáról és a saját elhivatásunkról vagy hivatásunkról szóló bibliai igazság újrafelfedezése jelent.

Más szóval már az elején meg kell értenünk, hogy az elhívásról nem pusztán személyes, lelki és hitéleti értelemben lesz szó, mint ami csupán egyéni életünknek ad célt és értelmet. Az elhívás egyrészt mindez együttesen, másrészt sokkal több az egyénnek szóló üzenetnél. Isten arra hív, hogy vegyük ki részünket a világban elromlott dolgok kiigazításából, földünk megújításából és helyreállításából, valamint üzenetének hirdetéséből a föld végső határáig. Az elhívás tehát olyan igazságot hordoz magában, amely jelentőségében lenyűgöző, következményeiben pedig eget-földet megrengető. Érvényessége kiterjed az egész világra, a történelem teljes folyamára és életünk minden pillanatára. Nem szűkíthetjük le ennél kevesebbre.

Talán mondanunk sem kell, hogy az elhívás egyetemes jelentőségére való emlékeztetés a reformáció által csupán az egyik példája annak az ősibb, mélyebb és még lenyűgözőbb történetnek, amely egészen a teremtésig és az emberiség kezdetéig nyúlik vissza, majd Isten Ábrahámnak adott elhívásával és merőben új tervének kibontakozásával folytatódik. Az isteni elhívás igazságának megértése nem jelent kevesebbet, mint Isten hatalmas globális tervének felismerését, amely az emberiség és a teremtett világ helyreállítására és megújítására irányul – benne a mi szerepünkkel. De az emlékeztető önmagában is képes ráébreszteni arra az igazságra, hogy Isten elhívása teljesen átformálja a világot és az élet projektjét mindazok számára, akik meghallják ezt az elhívást, és elkötelezik magukat az Elhívó követésére a nagy napig, amikor a hallásból látás, a hitből pedig bizonyosság – a valóság legteljesebb bizonyossága – nem lesz.

KLISÉK ÉS HAMISÍTVÁNYOK

A másik, széles körben elterjedt torzítás, amitől már az elején meg kell szabadulnunk, az elhívás fogalmának kiüresedése, amit korunk életcél körüli csinnadrattája és felhajtása okoz. Modern világunk hangos az élet értelmét kutató csillogó eszmefuttatásoktól, melyek többnyire sekélyesek és üresek. Ma mindenki „tudatos”, „célorientált” és „küldetéstudattal rendelkező”. Már nemcsak az év első napja, hanem minden nap jó alkalom arra, hogy újabb és újabb elhatározásokat tegyünk. Soha ennyi könyv, tréning és tanácsadó nem kínált ennyi könnyen követhető lépést, melyek öt vagy tíz perc alatt megtöltik életünket céltudattal és energiával. „Küldetésnyilatkozatok”, „inspirációs szlogenek” és „mérhető eredmények” garmadájával felfegyverkezve „maximalizálhatjuk” ébrenlétünk pillanatait tizenöt perces szegmensekre bontva, felmérhetjük életünk „teljesítményeit”, vagy leltárt készíthetünk az „örökségről”, amit magunk után hagyunk. Végzetes önhittségünk, hogy mindent képesek vagyunk megoldani, túlságosan nyilvánvaló.

Úgy tűnik, egyesek olyan lelkesen ömlengenek az általuk ajánlott célokról, mintha új felfedezésről volna szó, és a világtörténelemben mi lennénk az elsők, akik ráébredtek az előre gondolkodás és a tervezés fontosságára. A nyugati világ kedvenc hóbortjához, a fogyókúrához hasonlóan ezek az üzenetek is a megfelelő húrokat igyekeznek megpendíteni, azonban gyakran merő ostobaság vagy csalárd szándék áll mögöttük. A „legmodernebb” vagy a „legújabb és legjobb” termékekhez hasonlóan megtévesztően kecsegtetőek és mindig többet ígérnek, mint amit nyújtanak. Ha szánnánk rá egy kis időt, hogy megvizsgáljuk a valódi eredményeket, erős kísértést éreznénk arra, hogy perre menjünk a megtévesztő piaci magatartás miatt. De erre nincs időnk, mert itt van az új könyv, az újabb tréning, az újabb csábító ajánlat, amiről nem akarunk lemaradni.

Isten elhívása azonban nem üres klisé. Világos, erőteljes, lényegre törő és lenyűgöző. Mivel Istentől ered, és mind a kezdete, mind a vége az ő kezében van, még annak látszata sem merül fel, hogy tőlünk függ. Persze megtehetjük, hogy elkerüljük, eltérítjük vagy elnyomjuk magunkban Isten elhívását, de óvakodjunk attól, hogy leszűkítsük vagy kiüresítsük. Ha ez megtörténik, könnyen lehet, hogy a keletkező zűrzavarban csak botorkálunk, és nem tudjuk megragadni életünk nagy célját.

A könyv rövid írásokat tartalmaz Isten elhívásának sokrétű csodájáról. Akár száznál is több fejezet szólhatna erről, hiszen Isten elhívásának csodája végtelen, de ez még Dante vagy Shakespeare tollából is megterhelő lenne. Érdemes ezeket a fejezeteket lassan, elgondolkodva olvasni a mindannyiunkat Elhívó jelenlétének tudatában, a saját életünkre és elhívásunkra gondolva. Legyen bármilyen terjedelmes, egyetlen ember által írt könyv sem tudja a maga teljességében bemutatni az elhívás csodáját. Kizárólag a hála, Isten imádata és a tartalmasan élt élet képes erre.

Isten elhívása Isten nekünk szóló szava – erőteljes, becses és mélyen személyes. Az elhívásról való írás és olvasás nem képes a szegényes emberi szavak korlátain túllépni, még ha az ő szavairól szól is. Istennek hála, egy napon ezekre a szegényes szavakra már nem lesz szükség, amikor szemtől szemben találkozhatunk vele, és az egész életen át tartó figyelmes hallgatás helyét átveszi a látás. Az a pillanat, amikor Elhívónkat első alkalommal láthatjuk, túlárad majd a puszta szavakon, felülmúlva és elhalványítva minden emberi szót. Amíg azonban az a csodás pillanat el nem jön, csupán emberi szavak állnak rendelkezésünkre – ami azt illeti, szegényes szavak. De bármilyenek legyenek is, kezdődjék felfedezőutunk annak a két szónak a megértésével, amely annak idején megváltoztatta a világot, és megváltoztatja mind a mai napig, és legmerészebb álmainkat túlszárnyalva képes megváltoztatni mindannyiunk életét. Hallgassuk meg Jézus hívását, amely nemcsak elhívás, de egyben küldetés is: „Kövess engem!”

Os Guinness

McLean, Virginia állam

2017. szeptember

EGY A VÉGSŐ MIÉRT

„Akik ismernek, tudják rólam, hogy meglehetősen sikeres pálya áll mögöttem, és rengeteg pénzt kerestem – sokkal többet, mint amennyiről valaha is álmodhattam, sokkal többet, mint amennyit el tudnék költeni, és sokkal többet, mint amire a családomnak szüksége van.” Egy tekintélyes üzletember nyilatkozott így egy oxfordi tanácskozáson. A férfi arca határozottságot és erős jellemet tükrözött, ám a sugárzó erő mögül egy pillanatnyi tétovázás mélyebb érzelmeket csalt elő. A napcserzett arcon váratlanul egy könnycsepp gördült végig lassan.

„Az igazat megvallva, egy igen prózai oka is volt annak, hogy sok pénzt akartam keresni – szerettem volna másokkal elvégeztetni azt, amihez nagyon nem fűlik a fogam. Egyvalamit azonban soha nem bízhattam másokra: saját életem értelmének megtalálását és beteljesítését. Bármit megadnék azért, hogy erre rátalálhassak.”

Több mint harmincévnyi közszereplés és számtalan nemzetközi konzultáció után bízvást mondhatom, ezt a történetet hallottam a legtöbbször. Eljön egyszer a pillanat, amikor mindannyian szembesülünk a nagy dilemmával: hogyan találom meg életem fő célját, és hogyan tudom megvalósítani azt? Logikailag persze más kérdések előbbre kerülhetnek, és talán mélyebbre is hatolnak. Például: ki vagyok én? Vagy: mi az élet értelme? De manapság kevés kérdés hangzik el olyan nyomatékosan és sürgetően, mint az első. Mi, modern emberek, mindannyian keressük az élet értelmét. Szeretnénk a dolgokon változtatni. Szeretnénk nyomot hagyni magunk után. Arra vágyunk, amit Ralph Waldo Emerson így fogalmazott: „egy kicsit jobb világot hagyni az utódokra”. Türelmetlenül keressük annak bizonyosságát, hogy vajon teljesítjük-e azt a feladatot, amiért a világra jöttünk.

A siker minden más ismérve – gazdagság, hatalom, rang, tudás, barátság – kongóan kiüresedik, ha ezt a mélyebb vágyat nem elégítjük ki. Ez az üresség és céltalanság egyeseket – Henry Thoreau szavaival – „csendes kétségbeeséshez” vezet, másokat ennél is kínzóbb kételyekbe taszít. A Karamazov testvérek egyik első változatában a Nagy Inkvizítor ijesztő képet fest arról, mi történik az emberi lélekkel, ha céljában megrendül: „Mert az emberi lét titka nem abban rejlik, hogy csak éljen, hanem abban, hogy miért éljen. Az ember, ha nincs szilárd elképzelése arról, hogy miért éljen, nem hajlandó élni, és inkább elpusztítja magát, semhogy e földön maradjon, még ha csupa kenyérrel rakják is körül.”

Nevezhetjük ezt a legfőbb jónak (summum bonum), végső célnak, az élet értelmének, vagy ezer másnak. A lényeg, hogy életcélunk megtalálása és beteljesítése olyan szükséglet, mely számtalan formában és minden életszakaszban megjelenik.

Érzik ezt a kamaszok, amikor a szülői otthonon és az iskolafalakon kívüli szabadság a lehetőségek szédítő világával csábítja őket.

Szembesülnek vele az egyetemisták, amikor az „ide nekem a világot” izgalmát lehűti a felismerés, hogy amikor egy út megnyílik előttük, az egyben azt is jelenti, hogy más utak lezárulnak.

A harmincas éveik elején járók akkor eszmélnek rá, amikor napi munkájuk rideg valósága rácáfol szüleik korábbi ábrándos elgondolásaira, a barátok divathóbortjaira, és saját maguk mesés kereseti és előmeneteli vágyaira.

Szenvednek tőle a középkorúak, amikor napi munkájuk emlékezteti őket arra, hogy képességeik alapján többre lennének hivatottak, rossz helyen fecsérlik el tehetségüket, és kétségbeesetten teszik fel maguknak a kérdést: „most már életem végéig ezt kell csinálnom?”

Az anyák előtt sem ismeretlen ez az érzés, amikor gyermekük felnő, kiüresedik a családi fészek, s magukra maradnak a nagy kérdéssel: milyen nemes cél tölthetné be az űrt az élet további szakaszában?

Negyvenes, ötvenes roppant sikeres emberek döbbennek rá egyik napról a másikra, amikor teljesítményüket összevetik a társadalmi felelősségérzettel, és megfogalmazódik bennük a mélyreható kétely: mi értelme az egésznek?

Nehéz megbirkózni bizonyos élethelyzetekkel – költözéssel, munkahelyváltással, válással, betegségekkel –, s ezekben újra és újra felmerül a kérdés. A változás véghezvitele éppen azért tűnik nehezebbnek és hosszabbnak, mint maga a változás, mert az átmenet újra és újra számvetésre késztet.

Az élet alkonyán aztán megint ránk tör az érzés. Mit adott az élet? Valódiak voltak-e a sikerek, és megérték-e a rengeteg fáradságot? Mert megnyerhetjük az egész világot, de vajon nem adtuk-e túl olcsón a lelkünket, és nem veszett-e oda minden, ami valóban fontos? Ahogy Walker Percy írja: „Hiába vizsgázol mindenből jelesre, ha az élet tantárgyából megbuksz.”

Ez a kérdéskör, azaz saját életének értelme foglalkoztatta a 19. századi kiváló dán gondolkodót, Søren Kierkegaard-t is. Arra jött rá, helyesen, hogy a személyes cél megtalálása nem filozófiai vagy elméleti probléma. Nem tisztán objektivitás kérdése, és nem is örökölhető, mint a vagyon. Kétségtelen, hogy sokan szereznek lenyűgöző enciklopédikus tudást, filozófusok összegeznek hatalmas gondolatrendszereket, teológusok hada boncolgatja a vallás alapkérdéseit, és bármelyik újságíró könnyedén eltársalog bármilyen tetszőleges témáról. Mindez azonban elmélet csupán, ami a személyes cél és életértelem megélése nélkül merő hiábavalóság.

Szívünk legmélyén mindannyian olyan cél megtalálására és beteljesítésére vágyunk, mely túlmutat önmagunkon. Csak egy ilyen nagyszabású életcél sarkallhat bennünket azoknak a magaslatoknak a meghódítására, melyekről tudjuk, hogy pusztán a magunk erejéből elérhetetlenek számunkra. Az igazi életcél személyes és szenvedélytől fűtött: rájönni, mi dolgunk ezen a világon, és miért vagyunk itt. Kierkegaard írta Naplójában: „Önmagamat kell megértenem, azt kell fölismernem, hogy Isten mit vár tőlem; azt az igazságot kell meglelnem, ami az én igazságom, azt az eszmét kell megtalálnom, melyért élni és halni vagyok képes.”

Manapság a világ fejlett országaiban ez az egyik legsürgetőbb kérdés, és ennek igen egyszerű oka van. Az életcél keresését három tényező összetalálkozása ambicionálja, méghozzá olyan erővel, amilyenre az emberiség történelmében még nem volt példa. Először is az élet értelmének keresése emberi egzisztenciánk legmélyebb kérdése. Másodszor, a modern társadalom az élet minden területén a választás és változtatás óriási lehetőségeivel kecsegtet, s ez rendkívüli mértékben felfokozta azt a várakozást, hogy valamennyien értelmes életet élhetünk. Harmadszor, az élet értelmének keresését egy igencsak meglepő körülmény gátolja: az emberi történelem kéttucatnyi kiemelkedő civilizációja közül a modern nyugati társadalom az első, mely az élet jelentőségének és céljának kérdésére nem talál általánosan elfogadott választ. Ennek következtében nagyobb tudatlanság, zűrzavar – és vágyakozás – övezi ezt a kérdéskört, mint valaha is a történelemben. A probléma az, hogy mi, modern emberek, miközben dúskálunk az élet javaiban, nem tudjuk, miért élünk. Némelyek úgy érzik, rengeteg idejük van, de nincs pénzük; mások annál tehetősebbek, de semmire sem érnek rá. A legtöbb ember azonban az anyagi bőség közepette lelki ínségben vegetál.

Ez a könyv azoknak szól, akik szeretnék megtalálni és beteljesíteni életük értelmét. A célt csakis akkor találjuk meg, ha felismerjük azt a különleges szándékot, amelyért világra jöttünk, s amelyre elhívást kaptunk. Teremtőnk elhívására válaszolni: ez az élet „végső miértje”, az emberi létezés céljának végső értelme. Ha ezt az elhívást figyelmen kívül hagyjuk, a cél felismerésének minden reménye (bármilyen divatos a szlogen „a sikerről és a fontosságról”) eleve kudarcra van ítélve. Félreértés ne essék, az elhívás nem azonos a szó köznapi értelmével. A fogalmat az alábbiakban a tudatlanság és a zűrzavar romhalmaza alól kell kiásnunk. És bármilyen kényelmetlen, eközben gyakran homlokegyenest szembe kell menetelnünk saját emberi esendőségünkkel. Ám tudnunk kell, hogy az értelemre irányuló legőszintébb emberi vágyakozást egyedül Isten elhívása képes megalapozni és beteljesíteni.

Napnál világosabb, hogy minden másfajta válaszkeresés kudarchoz vezet. A kapitalizmus minden újításával és eredményével együtt sem képes a miért kérdésre választ adni. A kapitalizmus szó önmagában véve értelmetlen, hiszen pusztán egy mechanizmust takar, nem pedig az értelem forrását. Ugyanez vonatkozik a tudományra, a politikára, a pszichológiára, a menedzsmentre, az önsegítő technikákra és egy sor egyéb modern elméletre. Mindegyikre érvényes, amit Tolsztoj a tudományról írt: „A tudomány semmitmondó, mert nem ad választ kérdésünkre, az egyetlen kérdésre, mely számunkra fontos: mit kezdjünk az életünkkel, és hogyan éljünk?” Nincs elfogadható válasz a célkeresésen kívül, és nem létezik mélyebb és kielégítőbb felelet az elhívásra adott válasznál.

Mit jelent az „elhívás”? Egyelőre elégedjünk meg azzal a meghatározással, hogy az elhívás annak igazsága, hogy Isten olyan ellentmondást nem tűrő módon hív magához bennünket, hogy minden, ami vagyunk, minden, amit teszünk, és minden, amivel rendelkezünk, különleges odaadással és dinamizmussal telítődik, és ezt az élményt csakis az elhívására adott válaszként és az ő szolgálatában élhetjük át!

Ez az alapigazság – vagyis az elhívás – a világtörténelem legnagyobb korszakváltásainak volt a hajtóereje. Hogy csak néhányat említsünk ezek közül: a zsidók néppé válása a Sínai-hegynél, a kereszténység megalakulása Galileában, a 16. századi reformáció és annak felmérhetetlen hatása, mely a modern világ megszületéséhez vezetett. Nem csoda tehát, hogy az élet célját szenvedélyesen kereső milliók számára manapság az elhívás újrafelfedezése döntő jelentőségű életélmény.

Kiknek szól ez a könyv? Mindazoknak, akik ezt a létélményt keresik. Mindazoknak – legyenek hívők vagy útkeresők –, akik nyitottak a történelem legmeghatározóbb alakjának, a Názáreti Jézusnak az elhívására. És különösen szól azoknak, akik tudják, hogy életük értelmének forrásával a legmagasztosabb önsegítő humanista elgondolások fölé emelkedhetnek, és akik olyan hitre vágynak, mellyel a modern világ kihívásai közepette megőrizhetik tisztességüket, és eredményesek lehetnek.

Hadd szóljak néhány szót magamról! Az elmúlt huszonöt évben számos könyvet írtam, de egyik sem égett a lelkembe mélyebben, mint éppen ez. Hitbeli utazásom során az elhívás igazsága ugyanolyan fontos volt számomra, mint Jézus evangéliumának bármely más igazsága. Hívő életem korai időszakában kis híján meginogtam, amikor mások olyan munkakör felé igyekeztek terelni, melyet fontosabbnak s különösen nekem valónak gondoltak. Ha valóban elkötelezett vagyok, mondták, akkor lelkipásztornak vagy misszionáriusnak kell tanulnom. (A negyedik fejezetben alaposan szemügyre vesszük ennek a főállású egyházi szolgálatnak az anomáliáit.) Az elhívás megértése azonban megszabadított ezektől a jó szándékú, de téves tanácsoktól, és rávezetett arra az ösvényre, melyet Isten számomra kijelölt.

Akkor nem tudtam, de útkeresésemben az első lépés (és ennek a könyvnek az ihletője is) voltaképpen egy 1960-ban lezajlott hétköznapi beszélgetés volt, melyre egy önkiszolgáló benzinkútnál került sor. Mire a kocsim tankja megtelt üzemanyaggal, egy emlékezetes dialógussal lettem gazdagabb, és ezt történetesen egy benzinkutasnak köszönhettem. Ahogy a kulcsot elfordítottam, és negyvenéves Austin Seven típusú autóm motorja felbőgött, lavinaszerűen zúdult rám a felismerés: hetek óta a benzinkutas volt az első nem hívő ember, akivel szót váltottam. Akkor döbbentem rá, hogy igen kevés választ el attól, hogy magába szippantson az egyházi gettó.

Minden oldalról komoly nyomás nehezedett rám, hiszen akkoriban ébredtem rá hitemre, és úgy tűnt, a jövőmet a keresztény szolgálatnak kell szentelnem. Kilenc hónapos önkéntes szolgálatra is vállalkoztam egy jól ismert gyülekezetben. Mit mondjak, siralmas volt. Félreértés ne essék: csodáltam a lelkipásztort és a gyülekezetet, sőt, a munkát is élveztem. Csakhogy ez nem én voltam! Engem másféle szenvedély fűtött; szerettem volna hitemet összhangba hozni a korai hatvanas évek Európájának hihetetlenül izgalmas szekularizált világával, és erre akkoriban a szolgálat kevés vagy úgyszólván semmi lehetőséget nem kínált. Viszont egy tízperces beszélgetés egy barátságos benzinkutassal azon a csodaszép tavaszi estén az angliai Southamptonban éppen elég volt ahhoz, hogy egyszer s mindenkorra megértsem: a lelkészi hivatást nem nekem találták ki.

Nyomban le kell szögeznem, annak felismerése, hogy kik nem vagyunk, még csak az első lépés a fő kérdésre adandó válaszhoz, hogy kik vagyunk. A tévesen értelmezett életfeladattól való menekvés csak akkor szabadít fel, ha elvezet a valódi célhoz. Van, aki csak félútig jut el ebben a keresésben, mint például Ambrose Bierce újságíró, aki így kesereg: „Húszas éveimben arra a következtetésre jutottam, hogy nem vagyok költő. Ez volt életem legkeserűbb pillanata.”

Ha visszatekintek a benzinkúti találkozás óta eltelt éveimre, azt látom, hogy az elhívásnak nem negatív, hanem pozitív üzenete volt számomra. Megszabadulva a „nem én vagyok” tehertételtől, elhívásom felfedezése képessé tett annak tisztázására, hogy ki vagyok. Miután megküzdöttem a nagy elhívások felkavaró történeteivel, és felfogtam Isten személyre szóló elhívását, megértettem ennek az igazságnak a lényegét. Isten elhívása csalhatatlan jelzőfényként gyulladt ki előttem, és perzselő tűzként égett bennem, miközben próbáltam megtalálni utamat, és igyekeztem legyőzni a kihívásokat, melyeket e rendkívüli kor állított elénk. Többek közt ennek köszönhető, hogy az itt következő fejezetek nem elvont, elméleti fejtegetéseket tartalmaznak, hanem olyan felismeréseket, melyek saját gyakorlati tapasztalataim üllőjén kovácsolódtak.

Felteszem tehát újra a kérdést: szeretnénk-e valóban megtalálni és beteljesíteni életünk célját? Nos, akkor tisztázzunk valamit! Ez itt nem egy egyoldalas vezetői összefoglaló, nem valamiféle használati utasítás vagy tizenkét lépéses programterv, netán előre gyártott forgatókönyv az élet hátralevő szakaszához. Amiről itt olvashatunk, az minden bizonnyal a leghatalmasabb és legmegrendítőbb igazság, amely az emberi lelket valaha is magával ragadta. „A hit korszakaiban – jelentette ki Alexis de Tocqueville – az élet végső célját az életen túlra helyezik.” Ez az, amiről az elhívás szól. „Kövess engem!” – mondta Jézus kétezer évvel ezelőtt, és ezzel megváltoztatta a történelem menetét. Ezért jelöli ki az elhívás azt az archimedesi pontot, ahonnan elrugaszkodva a hit képes kimozdítani a világot a tengelyéből. Ezért jelenti az elhívás az emberi tapasztalat legátfogóbb újraértelmezését és legalapvetőbb motivációját – az élet végső miértjét az egész világtörténelemben. Az elhívás a hit korszakainak és minden hittel megélt életnek az alfája és ómegája, hiszen az élet végső célját a földi világon túlra, tehát valódi rendeltetési helyére teszi. Az elhívásra való válasszal életünk legfőbb célját találjuk meg és teljesítjük be.

Látod-e létezésed értelmét, van-e határozott célja az életednek? Vagy kiszámíthatatlan döntések és rajtad kívüli erők milliónyi vonzása és taszítása alakítja sorsodat? Szeretnéd-e felfedezni a siker mögött rejlő valódi mozgatóerőt? Rájöttél-e, hogy az önbizalom mindig ingatag támasz, és a világtagadás végső soron semmire sem ad választ? Hallgass a názáreti Jézusra, és válaszolj az ő hívására!

Kiadja a Harmat Kiadó és a
Keresztyén Vezetők és Üzletemberek Társasága (KEVE)

Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon: +36 1 466-9896

+36 1 365 2636

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Keresztyén Vezetők és
Üzletemberek Társasága (KEVE)

1088 Budapest, Gutenberg tér 2. fm. 3.

Telefon: +36 30 345-0365

E-mail: mail.keve@gmail.com

Internet: www.keve.org

Felelős kiadó: dr. Herjeczki Kornél és dr. Szalai Zsolt

Könyvterv: Lente István

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Andada Pro – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License