© Hidasi Judit, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Fehér Zsanett és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-42-4

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

Árnyas kávézó a szomszédban (Újrakezdők 2.), 2023

Fehér vitorlás a kikötőben (Újrakezdők 3.), 2023

Porcukor pékség a korzón (Újrakezdők 4.), 2024

Véletlenül rendben van (Kilenc – átdolgozott újrakiadás), 2024

Végre megérkeztél hozzám, 2024

Hamarosan esni kezd, 2025

„Még rád is (gunyoros hang, drága kézmozdulatok) ez áll.
Nyilvánvaló hát: Veszthetsz nyugodtan bármit, semmi vész.
Ha úgy is érzed (írd le!), túl nehéz.”

– Elizabeth Bishop: A vesztés művészete, részlet

(Rakovszky Zsuzsa fordítása)

A történeteim szereplői bár kitalált alakok, ha bárki
magára ismer, az egyáltalán nem csak a véletlen műve.

A számmisztikában a hatos szám a harmónia, az egyensúly, a szeretet és a felelősségvállalás szimbóluma. A szépség, a szerelem, valamint a családi kötelékek iránti vágyat jelképezi.

Édesanyám halálának hatodik évfordulóján értek meg bennem ennek a kötetnek a szavai.

Ezek a történetek hat évig íródtak, fájdalomból, könnyekből, dühből, tehetetlenségből.

Mélyre merültem, aztán magasra szálltam. Madár vagyok én is.

Hidasi Judit

Barátposzáta

A takarítónő unottan támaszkodott a recepcióspult szélére. Nem volt könnyű ez a nap, és ahogy az órák peregtek, úgy tűnt, nemhogy csökkenne a káosz, de egyre inkább tombol.

– A háromszázhatosban eldugult a klotyó – mondta, és Ivett már nyúlt is a telefon után.

– Köszi, Zsuzsika, intézem. – Nem volt kedve hallgatni a takarítónő siránkozását, így rövidre zárta az ügyet. – Már hívom is a karbantartókat, menj szünetre nyugodtan.

– Kedden a mellette lévőben volt minden nyakig szaros – folytatta Zsuzsika, és szemlátomást esze ágában sem volt szünetre menni. – Egyre több gond van a házban, és mindig akkor, amikor én vagyok a délelőttös.

Ivett attól félt, hogy a takarítónő belekezd a nagyon hosszú monológjai egyikébe, amikből heti egyet általában kénytelen volt végighallgatni, mert éppen a recepcióspultban dolgozott. Nemcsak úgy tűnt, hogy ütemesen veri a klaviatúrát, hanem tényleg komoly adminisztrációs munkái voltak, oda kellett figyelnie.

De Zsuzsika jött, és mondta a szöveget. Mindig másról. Kezdődött azzal, hogy szidta, ami nem működött a hotelben, aztán rátért arra, hogy régen minden jobb volt, az épületeket nem kellett állandóan toldozni-foldozni.

„Eleve jól voltak megépítve, érted? Nem volt rá szükség, hogy a karbantartók állandóan rohangáljanak az emeleten.”

Aztán eljutottak az oktatáshoz, az egészségügyhöz, a rendszerhez. De egyszer közel húsz percet beszélt arról, hogy az étel sem olyan minőségű már, mint régen.

„A paradicsomok szinte íztelenek, az almából meg eltűnt a vitamin. Most is megeszek mindennap egyet, ahogy lány koromban. Akkor nem voltam beteg, most meg állandóan taknyos vagyok már októberben! Szerinted ez véletlen?”

Ebben azért volt valami, és a lány igazat is adott neki, aztán megbeszélték, hogy Szabolcsból kell almát venni, az még mindig finom.

Azért reménykedett, hogy most nem kell végighallgatnia egy újabb kiselőadást.

– Nem hiszem, hogy ez összefügg veled. Amikor nem vagy itt, akkor is eldugul a klotyó – mondta Ivett, és a telefonkagylót a füléhez tartva várta, hogy a karbantartók főnöke felvegye. Egyelőre csak csöngött és csöngött, nem jött válasz.

– De miért mindig karácsony előtt romlik el minden? – folytatta a siránkozást a takarítónő. – És miért mindig akkor, amikor itt vagyok?

Ivett mobilja megcsörrent az asztalon, és miután megnézte, ki hívja, a gyomra görcsbe rándult, és nem vette fel. Az exe kereste. Aznap már harmadszor. Hát nem érti, hogy nem akar vele beszélni?

Közben a belső telefonon utolérte Istvánt, a karbantartók vezetőjét.

– Dugulás van a háromszázhatosban.

– Zuhany vagy wc?

– Az utóbbi – forgatta a szemét.

– Átküldök valakit – mondta a férfi, és már le is rakta. Úgy tűnt, neki sincs éppen könnyű napja.

A takarítónő még mindig a pultnál támaszkodott, és Ivett már kezdte kellemetlenül érezni magát. Vendég ugyan nem volt a környéken sem, de nem akarta, hogy a főnök, ha erre jár, szóvá tegye, hogy esetleg lazsálnak. Aznap még nem találkozott az igazgatóval, de ez nem jelentette azt, hogy ne bukkanhatott volna föl bármelyik pillanatban.

– Nem értem, miért nem otthon karácsonyoznak a népek – dörmögött Zsuzsika, és kivett egy laprágót a nadrágja hátsó zsebéből.

– Ha mindenki otthon karácsonyozna, bezárhatnánk – mondta Ivett, és még mosolyogni is szeretett volna, de nem ment. – Bocsáss meg, dolgoznom kell.

– Rendben, akkor megyek, pihenek egy tíz percet, utána folytatom.

Ivett bólintott, de már nem nézett a takarítónőre. Napestig tudna ácsorogni a recepción, és sápítozni. Ő az a fajta, akinek soha semmi nem jó. Nem csoda, hogy az ő műszakjában van mindig valami galiba. Tegnap a háromszázhetes, ma meg ez. Egy nappal szenteste előtt.

Ivett megnézte az időt, még van három óra, mielőtt át kell adni azt a szobát, ha nincs túl nagy baj, remélhetőleg nem kell ezzel túl sokat foglalkoznia.

A telefon megállás nélkül csöngött, többen a szilveszteri foglalásokról kérdezősködtek, pedig már mindenhol kiírták, hogy nincs szabad szoba. Már októberben telt ház volt karácsonyra és a szilveszteri bulira is. Persze, mert a főnök nyár végén akcióban adta a szobákat. Hármat fizet, négyet maradhat.

Talán attól félt, hogy félházzal mennek majd? Az teljesen mindegy, hogy a személyzet már alig bírja, szeptemberben három kollégája ment el Ausztriába, novemberben még kettő. Talán ők is oda, a fene se tudja, annyira nem voltak jóban.

Neki is megfordult a fejében, hogy el kéne menni valahová, ahol kevesebb a munka és több a pénz. A kollégák, akik felmondtak az ősszel, mind erre hivatkoztak.

– Ausztriában kétszer ennyit keres egy szakács – mondta az egyik legkedvesebb barátja, a kisegítőként dolgozó Janek, akivel szinte együtt kezdtek a hotelben.

– Az lehet, de te nem vagy szakács – mosolygott rá Ivett, és a villájára szúrt egy szelet sajtot. Éppen a reggeliztetés utáni szünetben jártak, és Ivett néhány perccel korábban ment hátra a konyhába enni valamit, mert kicsit már szédült az éhségtől. Szerencsére a főnök éppen beugrott a recepcióra valamit adminisztrálni, így elengedte.

– Nem vagyok, de a mosogatók is kétszer annyit keresnek, mint itt egy szakács.

– Ezt azért kétlem – felelte a lány. – Szerintem a mosogatók itt sem keresnek rosszul, mert olyan munkaerőhiány van, hogy aki idejön dolgozni, az meg tud élni.

– De hogy? – emelte fel a mutatóujját Janek. – Az itt a kérdés. Én nem megélni akarok, hanem csapatni – pörgött egyet maga körül. – Érted? Buli, csajok, pénz, kocsi! Itt meg csak lógok a levegőben.

Ivett visszafogta magát. Talán ha Janek egy kicsit spórolna.

– Nem minden a pénz – mondta a fiúnak. – Itt van lehetőséged fejlődni, meg tanulni, hogy tényleg szakács lehess. Ott meg te leszel a bevándorló, aki mosogat.

– Az lehet, de sok-sok euróért.

Furcsa volt, mert először nem értettek egyet valamiben. A nyáron még arról beszélgettek, hogy Janek sokat tanul, és talán még suliba is megy jövőre, hogy legyen papírja róla, hogy szakács.

– Nincs mit szégyellni a mosogatáson – tette hozzá a lány –, nem így értettem, csak eddig nem tervezted, hogy elmész. Kicsit hirtelen döntésnek érzem.

– Mert az is. Csak tegnap hívtak, hogy van hely egy sípálya melletti hegyi hotelben. Gondolkodom rajta.

– Itt akarsz hagyni? – Affektált egy kicsit, de közben mosolygott. – Nem szép tőled.

– Nyugi, azért barátok maradunk! Különben kinek fogok beszámolni a hódításaimról?

Ennek a beszélgetésnek már több hónapja, és a fiú tényleg Ausztriába ment mosogatni. Az első héten még csak-csak jelentkezett. Bár állandóan fáradt volt, és nem igazán akart se mesélni, se beszélgetni. Így aztán a hívások megritkultak, olyannyira, hogy Ivett már azt sem tudta, mi van a barátjával.

Azt mondogatta magának, hogy biztos jól van, és megállta, hogy üzenetekkel bombázza. Elvégre sohasem válaszolt, egy idő után már nem volt értelme írogatni neki.

A telefon megint csörgött, és Ivett visszatért a munkájához.

Ő komolyan gondolta, amit mondott. Azt, hogy nem csak a pénz alapján kellene megválasztani, hol dolgozik az ember. Néha a több pénz egyszerűen nem jelent több boldogságot. Ha nem jók a körülmények, nem kedvesek a kollégák, vagy kiállhatatlan a főnök, nem érdemes váltani. Egy időben ő is kacérkodott vele, hogy külföldre költözik és szerencsét próbál egy tengerparti hotelben, vagy egy síparadicsomban, de a családját és a szeretteit nem akarta itt hagyni.

Lehet, hogy kereshetett volna jobban is, de ez a hely neki megfelelő volt. Egyelőre.

Szerette a szálloda világát. Már kislány korában is hoteleset játszott a szomszéd gyerekekkel. Sátrat húzott fel a kertjükben, és amikor a barátai átmentek játszani, kiszolgálta őket, előtte szobát foglaltatott velük, és játékpénzzel fizették ki a szállást.

Az apja, aki a helyi gazdaságban dolgozott, néha nevetve szóvá is tette, hogy még a végén tényleg egy recepción fog kikötni. A kislány boldogan nevetett, és esténként mielőtt elaludt, nagyon, de nagyon reménykedett benne, hogy igaza lesz az apjának, és egy nap egy szép szállodában gondoskodhat majd a vendégekről.

Ez volt az álma.

És így is lett. Az középiskola elvégzése után szállodamenedzsmentet tanult, és szinte azonnal felvették dolgozni a szülőfalujától alig néhány kilométerre lévő hotelbe. Nem volt túlságosan nagy a maga harminc szobájával, de a téli időszakban mindig telt ház volt. A közeli hegyek és sípályák vonzották a turistákat, és Ivett boldogan sürgött-forgott, ha bármilyen extra kérés volt.

Gyakran volt fáradt, de boldoggá tette a munka. Nagyon hasznosnak érezte magát, és az, hogy beszélt németül, értékes munkaerővé tette. A főnöke gyakran elmondta, hogy nélküle már szinte nem is megy a ház.

– Te vagy a jobbkezem – nevetett egyszer, amikor Ivett ismét megoldott egy szinte megoldhatatlan feladatot. – Meg igazából a bal is.

Azon kivételes emberek közé tartozott, akik boldogan kelnek fel és mennek dolgozni minden reggel.

De ez a tél más volt. Nemcsak azért, mert kevesebb emberre jutott ugyanannyi munka, hanem mert a vendégek is válogatósabbak, nyűgösebbek voltak. Mintha mindenki kétszer annyi szolgáltatást várna el a pénzéért. Problémájuk akadt a reggelivel, bajuk volt a szobák fűtésével, hogy várni kellett a kijelentkezésnél, és hogy miért nincs háromféle növényi tej, csak egy, és még számtalan dolog. Mindenbe belekötöttek.

Nyár végén kezdődött az egész mizéria, és amikor Janek elment, a konyhán dolgozók morgolódni kezdtek, mert a hiánya megmutatta, milyen keményen dolgozott. Egy szeptemberi napon pedig bekrepált a jakuzzi, ráadásul úgy tűnt, nem javítható, ami miatt a vendégek állandóan morogtak.

– Minek foglaltunk wellnesshotelbe, ha nincs wellness? – rikácsolt Ivett-tel az egyik középkorú nő már korán reggel.

Igen, az a nő, aki előtte egész nap a jakuzziban ült, és szinte be sem engedett maga mellé mást. Ivett fejében még az a gonosz gondolat is megfordult, hogy olyan nagy a segge, hogy a leolvadt zsírja miatt dugult el az egész rendszer.

– Ezek hugyoznak bele a vízbe – mondta a karbantartók főnöke, aki tisztes távolból nézte végig, ahogy a kövér asszonyság öt percig kiabál a lánnyal. Persze nem avatkozott közbe, csak reménykedett benne, hogy Ivett tudja kezelni a helyzetet. Fapofával és mosollyal.

– Ne mondj ilyet, Feri! – szuszogott a lány. – Fizető vendég.

Láthatóan kimerítette a károk elhárítása, és hogy végig kellett hallgatnia az óbégató asszonyságot anélkül, hogy visszakiabált volna. A nyakát masszírozta, hosszú volt a nap.

– Csodálom a nyugalmadat – ingatta a fejét elismerően Feri.

– Most mit csináljak? Fizetett egy szolgáltatásért, ami nem áll rendelkezésére. Mivel csak félpanzióban lakik, felajánlottam neki az all inclusive-ot. Muszáj volt, és még be kell adnom a főnöknek.

– All inclusive? – nevetett Feri. – Kizabál minket mindenből!

– Shhh – tette az ujját a szája elé. – Ne kiabálj, még meghallja. – De azért ő is elmosolyodott. – Inkább azt áruld el, hogy meg tudod-e javítani azt a fránya bugyogót!

– Sajnos nem. A hibakód, amit kiírt, elég rosszul fest. Telefonálok még egyet, de jobb lesz felkészülni rá, hogy ki kell cserélni.

– Az egész jakuzzit? – emelte az égre a tekintetét Ivett. – Ezt hogy adom be a vendégeknek?

– Az már nem az én gondom – tette fel a kezét a karbantartók főnöke. – De még ne mondj le róla, megpróbálok beszélni valami nálam okosabb emberrel.

A felmondásokkal teli nyár és a nagyon fárasztó szeptember után még nehezebb lett az élet. Ivett szakított a vőlegényével. A vőlegényével, akivel már három éve együtt volt, és fél éve jegyben járt. A szerelem, amilyen váratlanul jött, úgy véget is ért. A magas és jóképű Bálint, akiért olyan sok lány állt sorba már a gimiben is, az ő vőlegénye lett.

A gyors összeköltözést viszonylag gyors leánykérés követte, és Ivett a fellegekben járt. Úgy érezte, minden rendben van az életében. A munkáját imádja, a vőlegénye csodálatos, az új építésű lakásban együtt reggeliztek az erkélyen a napfényes tavaszi és nyári napokon.

Aztán kiderült, hogy a magas és jóképű Bálintért még mindig sok lány áll sorban, nemcsak a gimiben, hanem a munkahelyén is.

Egy csendes meleg estén Ivettet meglátogatta a fiú egyik volt barátnője. Nem volt különösebben dühös vagy ingerült, sokkal inkább úgy tűnt, segíteni szeretne, mikor Ivett orra alá dugta Bálint üzeneteit.

– Csak neked akarok jót – mondta a jéggé fagyott lánynak. – Miután szakítottam vele, nyolcszáz üzenetet küldött nekem, amiben megfenyegetett. Előbb azzal jött, hogy megöl, aztán magát is, ha nem megyek vissza hozzá.

Ivett moccanni sem tudott. Remegő kézzel vette el a telefont, és görgetett végig az üzenetek végtelen folyama között.

– Aranyos lánynak tűnsz, azért jöttem be – mondta az ex, és elrakta a telefont. – Szerintem ne menj hozzá ehhez a pszichopatához. Rendesen megfenyegetett, hogy ha szólni merek neked, agyonver. Szóval nyilván bejöttem.

Ivett úgy érezte, mintha a koponyáján szinte milliméterről milliméterre összezsugorodna a bőr. A feje fájni kezdett, az arca pedig égett. Ez teljesen elképzelhetetlen volt. Az ő vőlegénye mindig kedves. Ha esetleg bármi bántót mond, utána rögtön bocsánatot kér.

A recepción Ivett általában jól érzi magát, ő a főnök, ő irányít. Ez a képesség most elveszett belőle, megköszörülte a torkát, és igyekezett visszanyerni a hidegvérét. Az előtte álló nő csinos volt, de nem túlságosan. Érezte, hogy jót akart, és talán tényleg féltette őt.

– Meg kéne köszönnöm? – suttogta.

– Sajnálom, Ivett, de úgy gondoltam, jobb, ha tudod. Néhány napja összefutottam Bálinttal, ő újságolta, hogy hamarosan összeházasodtok. Nem akarok indiszkrét lenni, de úgy éreztem helyesnek, ha tudatom veled, hogy én boldog vagyok, amiért szakítottam vele, mert a végére eléggé eldurvultak a dolgok.

– Értem – nézett maga elé.

– Nem tudom, mennyire vagy szerelmes, de szerintem menekülj ettől a pasastól.

Azzal felemelte a kezét, mint aki megtette, ami tőle telt, és kiment a szállodából.

Ivett ezt nem tehette meg. Volt még három órája a műszakból, és azt tette, amit mindig. Mosolygott és elvégezte a dolgát. Nem volt számára lehetetlen kérés. A szálloda mindenek előtt. A vendég mindenek előtt.

A műszak végén a vécében bőgött vagy fél órát, azután az öltözőszekrényéből kivett egy üveg vodkát. A főnökétől kapta ajándékba az egyik karácsonyra. Valamilyen oknál fogva a főnök mindig alkohollal lepte meg a személyzetet az ünnepi csomagban. Talán azt gondolta, rájuk fér a szünetben a lazítás.

Emlékezett az előző karácsonyra, amikor kicsit becsíptek Janekkal, és a fiú hazakísérte. Bálint reggelig ordított vele, és utána még napokig hallgatta, hogy jobb, ha nem mászkál az éjszakában mindenféle pasasokkal, különben nem fogja feleségül venni.

Csak ártatlan vitának tűnt, de Ivett most felidézte, hogy valójában nem ez volt az első. A két utcával lejjebb lévő pékségbe sem járhat már, mert a húsvéti kalácsból kapott némi engedményt, és a diós kiflikből is mindig a legszebbeket adta neki a fiatal srác a pultban.

– Biztos beléd esett – mondta egyszer Bálint, amikor boldogan újságolta neki, hogy mennyire szeret odajárni, mert kivételesen kedves vele mindenki.

– Ugyan, dehogy! – legyintett. – Csak jó üzletember a tulaj.

– Megnézem majd magamnak – dörmögött. – Legközelebb veled megyek.

– Erre semmi szükség – felelte, és érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul.

Persze nem ment többet a pékségbe, hogy ne legyen ebből is olyan balhé, mint a legutóbb Janek miatt.

Ahogy hazaért, kibontotta az ajándékba kapott italt, és egy húzásra kiitta az első poharat. Lassan kezdett neki derengeni, hogy valójában Bálint már jó ideje nem engedi sehová, ahol férfiakkal találkozhat, és ha rossz napja van, általában az élő fába is beleköt.

Alig néhány napja történt, hogy felkeltette hajnalban, mert pittyent egyet a mobilja, és Bálint azt hitte, hogy üzenete érkezett.

– Ne őrülj már meg! – ásítozott Ivett. – Csak egy rendelésről kaptam e-mailt, amit a héten fognak kiszállítani.

– Megnézhetem? – nézett rá szigorúan a férfi.

– Viccelsz, ugye? – Ivett dühös lett. Azt már megszokta, hogy Bálint általában nagyon bizalmatlan, de hogy ilyen butaság miatt felébressze, az már neki is sok volt. – Nem nézheted meg.

– Nem küld éjszaka üzenetet a futárszolgálat.

– De igen, ha most került be az országba a csomag, akkor igen.

A következő tíz perc azzal telt, hogy elmagyarázta neki, hogy Kínából rendelt az anyjának valamilyen dekort, és ilyenkor is jön automatikus üzenet, ha megérkezik és elvámolták.

– Most már alhatok? – kérdezte kimerülten.

– Ha ezek után tudsz aludni, akkor csak tessék. Én inkább elmegyek a terembe, mert rohadtul felidegesítettél.

Azzal teátrálisan felhajtotta a takarót, és kicsörtetett a konyhába kávét főzni. Ivett hullafáradtan dőlt vissza a párnájára.

Mire Bálint hazaért, már jó néhány pohárral megivott a karácsonyi italból, és csak úgy sorjáztak a történetek az elmúlt időszakból, amikor Bálint zsarnokként viselkedett vele.

Minél jobban becsípett, annál jobban kitisztult a kép. A férfi exének igaza van, ez a pasas valóban veszélyes, még ha nem is fajultak tettlegességig ezek a veszekedések, Ivett valójában már hónapok óta gyomorgörccsel kelt és feküdt. A barátai próbálták figyelmeztetni, de mivel Bálint rájuk is állandóan féltékeny volt, szinte nem is találkoztak.

– Teljesen idióta vagyok, hogy ezt eddig nem vettem észre – mondta ki hangosan, aztán töltött magának még egy fél pohár italt.

Néhány óra múlva pedig eldöntötte, hogy véletlenek márpedig nincsenek, Bálint volt csaja sem véletlenül jött be a hotelbe, a gondolat, ami csak időnként látogatta meg, most már nagyon is jelen volt a fejében.

Ez így nem mehet tovább. Nem mehet hozzá Bálinthoz.

Aznap este olyan bátorra itta magát, hogy elküldte a pasast a fenébe. Szakított vele. Nem volt visszaút, és ezt jól tudta. A reggelt még megvárta, és beteget jelentett a munkahelyén. Visszaadta a vőlegényének a gyűrűt, összepakolt és elment.

Meglepődött, milyen könnyen ment, csak éppen azzal nem számolt, hogy ez nem a vég. Bálint ugyanis csak úgy tett, mint aki megértette Ivett döntését, valójában nem volt hajlandó ezt elfogadni. A szakítás óta szinte minden áldott nap felhívta, és amióta a lány egyáltalán nem fogadta ezeket a hívásokat, még erőszakosabbá vált.

Számlálatlanul jöttek az üzenetek, az e-mailek, a telefonok.

Egy idő után a lány letiltotta a számát, így mobilon nem érte el. A hotelben hívta, és az első három beszélgetés után Ivett megígérte, hogy inkább feloldja a tiltást a mobilon, csak ezt ne csinálja.

– Én itt dolgozom – suttogta a telefonba.

– Muszáj meghallgatnod! – sírt a férfi.

– Most nem jó, de este visszahívlak.

Tényleg visszahívta, de csak azért, hogy végighallgassa ugyanazokat a magyarázatokat és ígérgetéseket újra meg újra.

– Tudom, hogy nem hiszel nekem, de ha még egyszer szemtől szemben találkozhatnánk… – próbálkozott.

– Rengeteg a munkám, inkább ne.

– De, kérlek!

Ivett nagyon belefáradt már ebbe az egészbe. Úgy hitte, elég lesz csak a saját lelkét meggyógyítania. De már látta, hogy ez nem fog működni. – Én ebbe belehalok – folytatta a férfi. – Annyira sajnálom, hogy így alakult, kérlek, találkozz velem!

És sírt. Megint.

– Nem tudok nélküled élni! – Szinte szűkölt, mint egy kutya.

A lány majdnem megsajnálta. De csak majdnem. A manipuláció nagymestere, a magas és jóképű férfi a telefonban zokog.

De nem adta be a derekát. Úgy gondolta, nem fogja ő vigasztalni, és nem fog neki feloldozást adni a hibája alól.

Még visszhangoztak a fejében a másik nő szavai. Azt mondta, hogy meneküljön, mert Bálint pontosan tudta, mit csinál. És egyre erőszakosabbá vált, ahogy a lány nem foglalkozott vele. Ivett már látta, hogy rá is ez vár. De nem akarta felvenni a kesztyűt.

– Tényleg nincs időm erre – mondta, és lerakta a telefont.

De Bálint nem adta fel. Továbbra is jöttek a hangüzenetek és hívások.

Némelyiket felvette, némelyiket nem. De azt érezte, hogy a férfi egyre türelmetlenebb lesz, és egyre agresszívebb. Néhány hete még a parkolóban is megvárta munka után. Ivett meg is ijedt egy kicsit.

– Te mit keresel itt? – kérdezte, amikor a férfi kiszállt a kocsijából.

– Beszélni akarok veled.

– Nincs miről. Már mindent megbeszéltünk.

– Szerintem nem – erősködött Bálint, és becsapta a kocsija ajtaját. Egy lépéssel közelebb ment Ivetthez. Nem hagyott neki menekülőutat, szorosan a lány autója mellett parkolt le. Így mindketten a két autó közé szorultak, és a férfi szinte teljesen elállta az utat.

– Vége van, Bálint, kérlek, fogadd ezt el.

– Nem tudom elfogadni, mert szeretlek. Nem tudok élni nélküled, és nem is akarok – emelte fel a hangját.

A lány összerezzent, de úgy döntött, nem fog reszketni egy nála kétszer nagyobb férfitól egy sötét parkolóban. Igyekezett nyugalmat találni abban a gondolatban, hogy ha kiabálni kezd, az éjszakás recepciós bizonyára meghallja, és rögtön kijön.

A keze fázott a hidegben, így zsebre dugta, és eltűnődött, vajon mikor lett ilyen hideg. A kesztyűjét elhagyta pár nappal ezelőtt, kell vennie egy újat. De ahogy zsebre tette a kezét, úgy ki is vette. Mi lesz, ha Bálint még közelebb lép, és védekeznie kell? Azt ugye zsebre dugott kézzel nem lehet. A nőket arra tanítják, szorítsák a kezükbe a kulcsaikat, mert azzal meg lehet sebezni a támadót. De ezt Bálint minden bizonnyal azonnal észrevenné.

Végigfutott az agyán, hogy megfordul, és inkább visszamegy a hotelbe, mert a férfi még közelebb lépett, és nagyon feldúltnak tűnt.

Mi lesz, ha tényleg eldurran az agya, és tettlegességig fajul a beszélgetés?

Elszégyellte magát. Tényleg idáig jutottak? Néhány hónapja még az esküvőt tervezte ezzel a férfival, most pedig szabályosan félti tőle az életét. De ha őszinte akart lenni magához, akkor bevallotta: ez a helyzet.

Félt Bálinttól. Ott, a sötét parkolóban, a hideg éjszakában, a város félreeső, nyugodtabb részében, ahol senki sem járt, bármelyik nő félt volna.

Mi lesz, ha bedühödik és megüti? Volt már rá példa, hogy hirtelen olyan feszült lett egy vitától, hogy rácsapott a konyhaasztalra, amin megperdültek a tányérok. Csak az apjának mesélte el, aki felállt a tévé elől, az öklét rázta, és kiabált, hogy ha kezet mer rá emelni az a szarházi, megöli.

Ivett megbánta, hogy elmondta. Nem akarta még jobban a szerelme ellen hergelni az apját, és azt végképp nem akarta, hogy idegeskedjen. Az apja sohasem szerette igazán Bálintot. Ő volt az egyetlen, aki örömmel fogadta a szakítást. Meg is könnyebbült, hogy nem lesz ebből a kapcsolatból házasság. A szülei is bunkók, mondta, aztán tovább nézte a meccset a tévében.

Ivett soha nem úgy gondolt Bálintra, hogy bunkó. Inkább úgy, hogy egyszerű ember, aki néha forrófejű és meggondolatlanságokat csinál. De meg is ütné?

– Szerintem menj haza – mondta, és egy gombnyomással kinyitotta a kocsija ajtaját.

A férfi megfogta Ivett karját. Egy kicsit erősebben, mint az illene, főleg egy ilyen késői órán, egy üres és sötét parkolóban.

– Csak két percet kérek.

A lány gyomra összerándult. Talán jobb lesz, ha végighallgatja. Nagy levegőt vett.

– Mondjad.

A férfi meglepődött. Váratlan fordulat volt, hogy Ivett mégis hajlandó végighallgatni.

– Nagyon sajnálom, hogy néha ingerülten reagáltam, és hogy nem figyeltem oda jobban rád, de hidd el, hogy nagyon szeretlek, és nem tudok nélküled élni – hadarta el újra. Közben hátralépett egyet, és nekitámaszkodott az autónak. Fölöttük egy utcai lámpa pislákolt, és Ivett azon tűnődött, vajon mikor jön már ki valaki az elektromos művektől, hogy végre megcsinálja ezt a lámpát. Már vagy háromszor telefonált miatta, e-mailt is írt, hivatalosan is bejelentette.

Megrázta a fejét, hogy Bálintra tudjon koncentrálni, bár ehhez sok kedve nem volt, indult volna már haza, hosszú volt a napja.

Úgy döntött, rövidre zárja ezt az egészet, egyszer és mindenkorra.

A férfi nem szólt. Bár Ivett a sötétben nem látta jól az arcát, úgy gondolta, reakciót vár. Reakciót az ezredik bocsánatkérésre.

Nagy levegőt vett, és magában azon imádkozott, hogy ne nyúljon ennél hosszabbra a beszélgetés.

– Vége van, Bálint, szeretnék továbblépni, és neked is ezt ajánlom.

A férfi megint egy kicsit közelebb lépett, és meg akarta érinteni Ivett arcát. A lány elhúzódott.

– Ne érj hozzám! – mondta határozottan. – Fáradt vagyok, haza akarok menni.

– Nagyon sajnálom, nem adnál nekem még egy esélyt?

– Nem tudok. Szeretném, ha jóban maradnánk, de azt hiszem, hogy mindkettőnknek jobb lesz, ha nem egymás mellett keressük a boldogságot.

Beszállt a kocsiba, és összedörzsölte a tenyerét. Hideg volt.

Megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy a férfi nem akarta folytatni a beszélgetést, nem ragaszkodott ahhoz, hogy még ragozzák a menthetetlent.

De tévedett.

Annak a beszélgetésnek már több hete, és Bálint még mindig hívogatta, üzeneteket és leveleket írt, amikben újra és újra bocsánatot kért. Ivett nem fogadta a hívásokat, és nem válaszolt az üzenetekre. Miért tette volna? Lezárta a kapcsolatot, elmondta neki ott, a parkolóban, amit gondolt. Továbblépett.

Aznap, amikor a háromszázvalahányasban eldugult a klotyó, valahogy mégis megsajnálta Bálintot. Talán azért, mert másnap szenteste volt, vagy mert a visszautasítás már felőrölte az energiáit.

Azok, akiknek véget ért a szabadságuk, már kijelentkeztek, a délutáni roham pedig még váratott magára. Így volt néhány perce. A mellette dolgozó kolléganőjére nézett, aki éppen egy e-mailre válaszolt.

– Tartod egy kicsit a frontot, amíg iszom egy kávét? – kérdezte tőle, mire a másik elmosolyodott.

– Persze, menj nyugodtan.

Ivett a recepcióspult mögötti irodahelyiségbe indult, ahol egy kisebb teakonyha is helyet kapott, egy nagyon modern kapszulás kávéfőzővel.

A főnök még tavaly karácsonykor ruházott be rá, talán úgy gondolta, a literes égetett szesz kevés lesz. Vagy egyébként is vett volna egy új masinát. Mindenesetre ez volt az ő ajándéka a kollégáinak, és többnyire szerették is, bár néha a kapszula-utánpótlásról elfelejtett gondoskodni. Erre az esetre Ivettnek saját instant kávéja volt a szekrényében. Nem dobta be a közösbe, mert azonnal elfogyott volna, és hetente vehetett volna újat.

Szerencsére most volt utánpótlás a menő kávéfőzőbe, és néhány másodperc múlva a lány már csöndben szívta magába a felszálló kávéillatot. El is mosolyodott, mint mindig, amikor a hajtós nap közepén volt egy kis ideje magára.

Örömmel töltötte el, hogy imádta a munkáját, hogy lassan teljesen túl lesz Bálinton, és ezen az összes mizérián, és hogy hamarosan kiköltözhet a szülei lakásából. Hálás volt apának és anyának, hogy az eljegyzés felbontása után azonnal visszafogadták. A gyerekkori szobája kitakarítva várta, és ő vissza is takarózott a puha pokrócokba és a szülői szeretetbe.

Úgy tervezte, hogy a karácsonyt még otthon tölti, elkényezteti a szüleit, sütni és főzni is fog, és már hetek óta a kocsiban hurcolta a közös ajándékukat, egy robot porszívót. Pontosan tudta, hogy a szülei sohasem költenének egy ilyen gépre, pedig az anyja nagyon vágyott már arra, hogy egy kicsit könnyebbek legyenek az otthoni teendők.

Ivett nem sokat teketóriázott, amint megérkezett a bankszámlájára az év végi bónusz utalása, azonnal ment a helyi bevásárlóközpontba, és megvette a robotot, amit már októberben kinézett.

Ahogy szürcsölte a kávét, megint elmosolyodott. Jól kitaláltam a meglepetést, gondolta. Bögrével a kezében leült a teakonyha asztalához, és a kezébe vette a mobilt. Lenyomta a gombot, és hallgatta, ahogy kicsöng. Bálint gyakorlatilag azonnal felvette, néhány csörgés után.

– Köszönöm, hogy visszahívtál.

A gyomra még mindig összeugrott, ahogy meghallotta a hangját. Ez nem változott.

Nemcsak amiatt szomorodott el, mert Bálint végtelenül enervált hangon szólt a telefonba, hanem amiatt is, hogy ez a szerelem ilyen véget ért. Fél évvel ezelőtt még az egész életét, az egész lényét odaadta volna neki. Most pedig néha dühös rá, néha fél tőle és néha sajnálja őt.

– Csak boldog karácsonyt akartam kívánni neked – mondta Bálint, Ivett pedig sóhajtott.

– Köszönöm, ez kedves tőled.

Itt megállt egy pillanatra, mert a régi beidegződések még működtek. Már majdnem elkezdett mesélni neki arról, hogy a hotelben már telt ház van, hogy eldugult egy vécé, és hogy Zsuzsika a pultnak támaszkodva sápítozott vagy fél órát.

De nem tette. Meg tudta állni, hogy beavassa a férfit abba, mi történik vele. Hogy mi történik az életében.

Így aztán Ivett nem szólt. Csak fogta a telefont, és a bal kezével ügyetlenül keringette a kávét a bögrében. Bolygóztatás, így hívták reggelente Bálinttal. Ivett sohasem keveri fel a cukrot kanállal, mindig a bögrével ügyetlenkedik, viszont már akkora tapasztalattal csinálja ezt a mozdulatot, hogy sohasem lögyböli ki a feketét. Most sem.

Nézte a forró italt, és arra gondolt, hogy régen mennyit nevettek ők ketten. Szinte mindenen. Ő azt képzelte, hogy ez egy jó kapcsolat. A férfi megkérte a kezét, és ő igent mondott. Még akkor is, ha pontosan tudta, hogy az apjának nem tetszik a fickó, akivel szinte a második randi után összeköltözött.

Ivett biztos volt benne, hogy jó házasság lesz. Még akkor is, ha néha magányosnak érezte magát a problémáival. Még akkor is, amikor sírva ment haza egy műszak után, mert egy vendég olyan hangon beszélt vele, mintha a seggéből rángatta volna ki. Bálint meghallgatta, aztán szinte azonnal a combjára tette a kezét. Neki is rossz napja volt, szexet akart. És Ivett nem tagadta meg a testét a férfitól, hiszen mindig így csinálta.

Ha egy pasas feszült, akkor jár neki egy női test, nem igaz?

Ő pedig szedje össze magát, elvégre erős és felnőtt nő. Dolgozik egy szuper helyen, ezért tanult, ezt akarta. Ne sírdogáljon, hanem bújjon oda a férfihoz, akit szeret.

Jó házasság lesz, hiszen Bálint mindig szépnek látja őt, és sokat nevetnek. Hát mi mehet tönkre? Mi történhet, ami miatt nem lesz sikeres kettőjük élete? Ivett mindent megad neki. A törődést, a testet, az otthon nyugalmát. Ennek elégnek kell lennie, nem igaz?

Ő mindent megpróbált. Rendes lány volt. Értelmes, vicces, hűséges. Nem értette, miért van állandóan célkeresztben, miért van mindig olyan érzése, hogy otthon mindig mindent rosszul csinál. Bálint folyton kritizálta valami miatt, és ha veszekedtek, a férfi mindig duzzogott. Ivettnek sohasem volt igaza, semmiben. Egyre többször azon kapta magát, hogy egy-egy ilyen eset után, amikor hiába akart jót tenni vagy Bálint kedvében járni, már összebújni sem volt kedve. Elfáradt a munkahelyén, és kimerült az otthoni balhékban is. Sok kolléga külföldre ment dolgozni, neki pedig egyre több szakadt a nyakába.

Nem volt ideje magára, nem volt ideje feltöltődni. Otthon sem.

A házimunka beláthatatlanul hosszúra nyúlt, és bár Bálint sokat segített, a stressz nem múlt el. Ivett magába zárkózott. Nem beszélt arról, hogy az imádott munkája a fejére nőtt, és lassan annyira kiégett mentálisan, hogy már szinte örömöt sem talált semmiben.

Pedig az élete volt a szálloda. A gyerekkori álma, a hely, ahol mindig jól érezte magát. A ház, ami előtt minden reggel megállt néhány másodpercre, és felnézett az üvegablakokra.

Csodálatosnak találta minden egyes lépcsőfokát, minden széket, minden ágyat, a gondosan kiválasztott képeket a falon.

Ő is a ház része volt. A kedves lány a recepción, Ivett, aki mindig mosolyog, aki mindenkihez kedves. Aki sohasem fárad el, aki mindig elégedett a bónusszal, a kollégáival, a kávéval a teakonyhában.

Még akkor is így volt ez, amikor elfáradt, amikor pihenni akart, amikor úgy érezte, hogy ha Bálint még egy szót szól, üvölteni fog vele.

– Kérlek, hagyj egy kicsit pihenni – mondta neki. – Nem tudok most azzal foglalkozni, hogy nem ízlett neked a vacsora, mert elfelejtettem, hogy nem szereted a tejfölt – mondta egy este ingerülten.

– Akkor ma nem lesz szex? – dacolt a férfi.

– Hagyjál már!

– Néha úgy viselkedsz, mintha már nem szeretnél.

– Ez egyáltalán nem igaz, szeretlek – sóhajtott a lány. – Csak bármit csinálok mostanában, állandóan kritizálsz.

– Én meg bármit kérek, nemet mondasz.

Így történt aznap is. Nemet mondott Bálint közeledésére. Kérte, hogy legyen vele megértő, és inkább csak nézzenek meg egy filmet, vagy kucorodjanak a kanapéra beszélgetni.

Ezekből az alkalmakból is szex lett. De nem azért, mert Ivett így akarta, hanem mert Bálint kikényszerítette.

Ivett előbb engedett, aztán már nem bírt. Összevesztek. Bálint dühében levert egy poharat, felöltözött, és azt mondta, ki kell sétálnia.

A lány mégis felszívta magát, azt gondolta, ő nem büféasztal, hogy minden este rendelkezésre álljon. Ez így ment két hétig, aztán Bálint megnyugodott.

Persze, később kezdődött az egész elölről. Kritizálás, veszekedés, megbánás, sírás és az összes többi. Egyáltalán nem furcsa, hogy végül Ivett elköltözött.

A költözés utáni időszakban nappal dolgozott, éjszaka sírt. Az első könnyek dühösek és sértettek voltak. Ami később jött, az más volt. Magukat siratta, az elképzelt éveket, és azt, hogy egyedül maradt. Sajnálta magát, de büszke is volt magára, hogy nem békült ki a vőlegényével. Nem tudott visszatáncolni abba a kapcsolatba.

Ahogy a kávé kavargott a bögrében, szinte hipnotizálta a forró ital. És hirtelen megértett valamit.

Valójában ez volt a legjobb dolog, ami történhetett vele. Bálint nem tud társ lenni a fáradtságban, valójában önző. Csak azt nézi, hogy neki mik a szükségletei.

– Tehát nem bocsájtasz meg. Még… még akkor sem, ha megígérem, hogy többet nem csinálok ilyet? Hogy… hogy kedves leszek hozzád? – dadogott az exe.

– Az mindegy – válaszolt. – Mindenképpen vége lett volna, Bálint. A kiabálást és a veszekedéseket már régen megbocsátottam.

Nagy levegőt vett, mert ki akarta mondani ezeket a szavakat, még akkor is, ha biztos volt benne, hogy Bálint nem fogja megérteni.

– Azért lett vége, mert nem vagy elég jó nekem. És tulajdonképpen hálás is lehetek azért, amiért ilyen sokszor megaláztál. Mert ez megmutatta, hogy tulajdonképpen mennyire tartasz. Nem sokra. És én ilyen emberrel nem tudok együtt élni.

A gondolat felszabadító volt. Ivett megértette, hogy tényleg, de tényleg jobbat érdemel ennél a férfinál.

Felnézett az iroda falára szögelt karácsonyi koszorúra. Csodálatos volt. Látta már korábban is, csak nem figyelt meg rajta minden részletet. A főnök feleségének virágboltja volt, ott készültek minden évben a csodálatos koszorúk. Ezen most fagyöngy és piros bogyók fonódtak egymásba. Tökéletesen összeillettek. Talán tényleg vannak a világban olyan dolgok, amik illenek egymáshoz.

Az biztos, hogy mi nem tartozunk közéjük, gondolta.

– Szóval én is boldog karácsonyt kívánok neked. Üdvözlöm a szüleidet is. És azt akartam kérni, újra, hogy ne hívj többet, mert nem veszem fel. Ennek vége van – mondta a lány, és kinyomta a telefont.

Úgy döntött, marad még néhány percig, amíg megissza a kávéját. Felállt a székről, és az ablakhoz lépett. Az ablakkal szemben lévő madáretetőn friss almát csipegetett egy barátposzáta. Zsuzsika minden reggel magokat szórt az apró faházba, és almát is húzott az ágra. Ivett jól ismerte ezt az apró madarat, egy-egy példány a szülei kertjében is áttelelt, annak ellenére, hogy a többségük télre melegebb vidékekre költözik. Talán az egyre enyhébb telek teszik, hogy a barátposzáták maradnak.

Azt viszont már a madárimádó takarítónőtől tanulta, hogy melegebb napokon azért jönnek elő, mert szeretik a puha gyümölcsöt, a fagyott almával meggyűlik a bajuk.

Szellemmadarak, mondta egyszer Zsuzsika, amikor egy bokorból felröppent egy barátposzáta.

Éppen mindketten a szünetüket töltötték, és Ivett kisétált a parkba ellenőrizni, hogy minden rendben van-e. Egyáltalán nem meglepő módon a takarítónő a kert etetőit fésülte át, van-e mag és eleség mindenhol.

Nem látni őket, mert bujkálnak. De néha megmutatják a szépségüket, előjönnek enni, magyarázta a takarítónő, tovább rágta a rágógumit, aztán elfordult a lánytól. Megyek, mert a főnök kirúg, ha meglátja, hogy kint tökölök, miközben áll a meló, mondta.

Ivett életében nem látta még a mogorva nőt mosolyogni, azonban amikor a madarakról beszélt, mintha egy apró fintorszerű akármi jelent volna meg az arcán.

Ahogy most Ivett az ablakban állt, eszébe jutott ez a kifejezés. Szellemmadár. Milyen szép.

Egy újabb barátposzáta repült a másik mellé, és ő is csipkedni kezdte az almát. Aztán váratlanul mindkettő megriadt, és ahogy felrebbentek, az egyik madár elvesztette az egyik tollát. Kimegyek és összeszedem, gondolta Ivett. Emlék lesz erről a napról.

A hajába túrt, és a kávéjába kortyolt.

– Soha többé nem szabad elfelejtenem, mennyit érek – mondta ki hangosan.

A szó végét azért elharapta, mert váratlanul a helyiségbe lépett a főnöke. Ivett nem várta meg, hogy megszólaljon, azonnal feltette a kezét, és a mosogató felé indult.

– Ittam egy kávét, de már megyek is – szabadkozott.

A főnök bólintott, aztán ki is ment az irodából.

– Szellemmadár – mormolta maga elé a lány mosolyogva.

Egész nap ez az egy szó járt a fejében, és valahányszor eszébe jutott a telefonbeszélgetésük Bálinttal, ez az egy szó újra a gondolataiba tolakodott.

De ez volt az első szó, ami eszébe jutott akkor is, amikor három nappal karácsony után Bálintot felakasztva találták a háza alagsorában.

Amikor az apja felhívta a hírrel, a recepción állt, és egy vendég kijelentkezését intézte. Először azt hitte, rosszul hall.

– Sajnálom, drágám – mondta az apja. – Hamarosan kihallgatnak majd, mert hagyott neked egy búcsúlevelet.

– Ezt honnan tudod? – Csak ennyit tud kinyögni. A többit még nem fogta fel.

– Jóban vagyok a kapitánnyal, tudod.

– Apa, én…

Ahogy az első könny végiggördült az arcán, csak egyetlen szót suttogott maga elé:

Szellemmadár.

A barátposzáta tollát soha többé nem vette ki a tárcájából. Még akkor sem, amikor szinte az egész város ellene fordult. Mert hát az ő hibája volt. Ha nem hagyta volna el, most feleség lehetne, és anya. És mindenki boldog lenne. Bálint pedig élne.

A következő hónapokban Bálint családja pokollá tette az életét. Kiszúrták a kocsija kerekét, betörték a szülei házának ablakát. Bementek a szállodába, és jelenetet rendeztek a recepción.

– Sajnálom, Ivett – mondta a főnök, amikor közölte vele, hogy elbocsátja. – Tudom, hogy te vagy az egyik legjobb alkalmazottam, de ez a balhé nem tesz jót a hotel hírnevének.

Ivett zokogott. Az nem lehet, hogy az álmait is elveszi egy férfi, aki már nem is él.

Az igazgató nem tudta tovább tolerálni, hogy Bálint családja állandóan ide jár, megvárják a lányt a hotel előtt és balhéznak. Muszáj a vállalat érdekeit néznem, mondta. Ezért elintézte egy borítékkal. Egy vaskossal, az igaz, de a lány az állását akarta. A szállodát akarta, a pultját akarta. Könyörgött neki, hogy ne rúgja ki.

Ivett úgy érezte, innen nem tud felállni, még akkor sem, ha a szülei biztatták, költözzön el másik városba, keressen másik munkahelyet, van sok hotel a környéken.

De akkor már ő is elhitte, amit a fél város harsogott. Az ő hibája. Megmenthette volna. Neki kellett volna megmenteni. Lehetett volna kedvesebb, megértőbb.

És akkor most Bálint élne.

Egy online gyászfeldolgozó csoportban találkozott először azzal a gondolattal, amit egy fiát gyászoló anya osztott meg a többiekkel.

Ő mert először írni érthetően arról, hogyan sikerült megbékélnie a fia döntésével, hogy véget vet az életének. Ivett úgy érezte, szívesen beszélgetne ezzel az édesanyával, mélyen megérintették a mondatai. Bár kezdetben félt, hogy visszautasítja, de szerencsére nem ez történt, a nő válaszolt az üzenetére, amiben arra kérte, hogy vegyék fel egymással a kapcsolatot. Eleinte csak egy-egy gondolatot írtak egymásnak, később telefonon is beszéltek.

Mint kiderült, Zóra nem lakott túl messze tőle, mégis hetek teltek el, mire az online térből tényleges kapcsolatfelvételre került sor.

Zóra kedves és megértő volt vele. Ivett elsírta magát, amikor a kávézó asztalára kipakolta minden terhét. Az első találkozás majdnem záróráig tartott, és mind a ketten úgy érezték, hogy még bőven maradt mondanivalójuk egymásnak.

Ivett szinte azonnal érezte, hogy Zórával olyan dolgokról is tud beszélgetni, ami mindenki másnak tabu. Majdnem mindennap beszéltek telefonon, és havonta legalább kétszer találkoztak. A lány úgy érezte, végre tud beszélgetni valakivel arról, milyen nehéz volt, amikor Bálint meghalt.

A poszáta tollát még évekig a tárcájában hordta. Esténként elővette, és mint egy halk mantrát, ezeket a szavakat mondogatta magának:

Szerettelek, Szellemmadár. A te döntésed volt, a te életed.