Vivian Conroy

VÉGZETES TALÁLKOZÁS

TOSCANÁBAN

A mű eredeti címe

A Fatal Encounter in Tuscany

Copyright © 2023 Vivian Conroy

Originally published in the English language by HarperCollins
Publishers Ltd. under the title A Fatal Encounter in Tuscany

Vivian Conroy asserts the moral right to be acknowledged

as the author of this work.

Translation © General Press Könyvkiadó Kft. (2026),
translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZIGETI JUDIT

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISBN 978 615 104 238 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET
1930. SZEPTEMBER

Miss Atalanta Ashford a párizsi Grand Metropolitan Hotel teaszalonjában ült, és mosolyogva figyelte, ahogy a kifogástalanul öltözött pincér mennyei édességekkel – rózsaszín, sárga és zöld macaronokkal, elegáns aranydíszítésű bonbonokkal, papírvékony tésztájú vajas kekszekkel és madeleine-ekkel – megpakolt ezüsttálcákat emel át a zsúrkocsiról az asztalára.

Igazán megérdemelte a lakomát, hiszen épp most zárta le a Merion márki leveleivel kapcsolatos, meglehetősen kényes ügyet. Amikor a márki titkára megjelent nála, hogy megbízza a nyomozással, Atalanta először azt hitte, valamiféle indiszkrét szerelmes levelekről van szó, amelyeket a márki fiatalabb éveiben írt valakinek, egy ifjúkori botlás kézzelfogható bizonyítékairól, amelyek most veszélyeztették közelgő házasságát egy német hercegnővel. Ám a feltételezése tévesnek bizonyult.

A lovakat szenvedélyesen szerető és kiváló ugrólovakat tenyésztő márki egy barátjának írt levelében kételyeinek adott hangot egy általa idomított lóval kapcsolatban, amelyet túlságosan önfejűnek tartott ahhoz, hogy valaha is sikeres díjugró váljék belőle. A levél valahogy egy gátlástalan fiatal nő kezébe került, aki eredetileg egy barátja vagyonára pályázott, ám ekkor meglátta annak a lehetőségét, hogy inkább a márkit húzza csőbe. Megfenyegette, hogy nyilvánosságra hozza a levelet – például átadja a sajtónak –, és örökre tönkreteszi lótenyésztő-hírnevét, hacsak nem fizet neki egy nevetségesen busás összeget a hallgatásáért. A márki, tudva, hogy a zsarolásnak soha nem lesz vége, kétségbeesett helyzetbe került, ezért hűséges titkára Atalantát bízta meg azzal, hogy tárgyaljon egy megállapodásról, melynek értelmében visszaszerzi a levelet, és biztosítékot kap arra, hogy az egyszeri kifizetés valóban végleges, és később nem kerül sor újabb pénzkövetelésre. Atalanta habozott elvállalni az ügyet, mert ha őszinte akart lenni, nem látta a módját, miként lehetne egy kétes erkölcsű nőt rávenni a levél becsületes visszaszolgáltatására. Az ekkor épp kávét felszolgáló Renard azonban meghallotta a beszélgetés egy részletét, és javasolta Atalantának, hogy fogadja el a megbízást. Később, a titkár távozása után elmondta, hogy vannak kapcsolatai, akik segíthetnek meggyőzni a fiatal hölgyet arról, hogy a legfőbb érdeke a szóban forgó megállapodás megkötése.

– Egyszerűen csak egy visszautasíthatatlan ajánlatot kell tennünk neki – mondta Renard mosolyogva.

– Merci – köszönte meg Atalanta a pincérnek, aki enyhe meghajlással hátralépett, majd visszatolta a kocsiját a terem kétszárnyú ajtaja felé.

Csendes szerda délután volt. Atalanta elégedett sóhajjal emelte ajkához a teáscsészét, és élvezettel lélegezte be a zöld teából áradó finom jázminillatot. Már épp nyúlt volna az ezüsttálca felé az első macaron után, amikor az ajtó, amelyen át a pincér az imént távozott, drámai lendülettel kivágódott, és a szálloda igazgatója rontott be rajta. Tizenöt perccel korábban a férfi, aki látta Atalantát megérkezni, személyesen kísérte az asztalához, és érdeklődött, hogy érzi magát Párizsban, illetve járt-e mostanában valamilyen érdekes helyen. Atalanta mesélt neki a legutóbbi, Szantorinin tett utazásáról, de gondosan elhallgatta, hogy egy idős hölgy társalkodónőjének álcázva magát egy balesetnek látszó haláleset ügyében nyomozott, amely akár gyilkosság is lehetett. Később nemcsak bebizonyosodott a gyilkosság ténye, de újabb haláleset is történt, és Atalanta keményen, életét és testi épségét kockáztatva dolgozott azért, hogy az elkövetőt az igazságszolgáltatás elé állítsa. A szállodaigazgató lelkes reakcióját a görög sziget említése hallatán alighanem a lelki szemei előtt megjelenő képek válthatták ki, amelyeken Atalanta a fehérre meszelt házakkal teli falut járja, rózsaszínben virágzó murvafürtök, olaj- és fügefák között, ízletes tengeri ételeket kóstolgat, és a híres vörös sziklákról gyönyörködik az azúrkék tengerre nyíló kilátásban. Az igazság azonban az volt, hogy az útról nem éppen kipihenten tért vissza, majd a figyelmét azonnal új ügyek kötötték le. Rendkívül hálás volt a nagyapjának, Clarence Ashfordnak, aki teljes vagyonával együtt azt a hivatást is rá hagyományozta, hogy diszkrét nyomozói tevékenységet folytasson a felsőbb körökhöz tartozó ügyfelek megbízásából; ám időnként éppen e hivatás miatt maradt kevés ideje élvezni a szabadságot, amelyet a vagyon biztosíthatott volna a számára.

Az igazgató megállt az asztalánál, a két kezét a franciákra jellemző drámai gesztussal összekulcsolta a mellkasa előtt, majd halkan odasúgta:

– Ó, Mademoiselle Ashford, bizonyára én vagyok a világ legszerencsésebb embere, hogy ön itt van ma délután, éppen azon a napon, amikor a világ legszerencsétlenebb emberévé is válhatnék.

Atalanta felvonta a szemöldökét a meglehetősen rejtélyes kijelentés hallatán.

– Történt valami?

– Igen… – A férfi körülnézett, majd még halkabban folytatta: – Bűncselekmény.

– Itt, a szállodában?

– Oui. C’est un drame. – A szállodaigazgató széttárta a két kezét, és hevesen gesztikulált. – Une catastrophe! Madame Versaint az egyik legkiválóbb vendégem. Hónapokig itt szokott megszállni nálunk. Ő…

– Nyugodjon meg, monsieur, és mondja el részletesen, mi történt, és miben lehetek a segítségére.

– Tehát segíteni fog? Ó, tudtam, hogy számíthatok önre! Jöjjön velem, kérem. – A szállodaigazgató Atalanta felé nyújtotta a kezét, mintha fel akarná húzni a székről, ő pedig sajnálkozva pillantott a finomságokkal megrakott asztalra. – Természetesen gondoskodom róla, hogy később tovább élvezhesse a teáját. Persze a szálloda költségére. De most azonnal szükségem van a segítségére. Az a bolond Doriot szörnyű felfordulást csinál.

– Doriot felügyelő? – kérdezte Atalanta, és egy pillanatra aggodalom markolt a szívébe.

Volt már szerencséje a felügyelőhöz, aki világossá tette a számára, hogy sohasem kedvelte a nagyapját, mert beleavatkozott abba, amit ő maga hivatalos rendőrségi ügynek tartott. Természetesen azt sem akarta, hogy Atalanta a nagypapa nyomdokaiba lépjen.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon ügyes, és mindent megtesz, ami tőle telik… – kezdte Atalanta.

– Ó, mindent megtesz, igen; mindent, hogy felbosszantsa Madame Versaint-t, a szolgálóját, a szobrászt és a személyzetet – méltatlankodott az igazgató, aki továbbra is vadul gesztikulált, miközben felvezette Atalantát az elegáns lépcsőn az első emeletre. – Volt olyan arcátlan, hogy ideküldje a rendőrség egyik női tagját, hogy az mindenkit átvizsgáljon, aki a lopás idején a szobában tartózkodott. Egy szolgálólány már közölte, hogy felmond emiatt.

– Miféle lopásról van szó? – igyekezett Atalanta elterelni a beszélgetést az igazgató felháborodásáról a rendőrségi eljárással kapcsolatban. Próbálta megtudni, mi is történt a nagy tiszteletben álló vendéggel.

– Madame Versaint-nek van egy gyűrűje, mindig azt viseli. Egy aranygyűrű, nagy gyémánttal a közepén. A férjétől kapta ajándékba, aki évekkel ezelőtt hozzájutott egy afrikai bányához. Az ott talált legszebb kőből gyűrűt készíttetett a felesége számára, amikor összeházasodtak. A férj jelenleg üzleti úton van Spanyolországban, a hölgy pedig a szállodában tartózkodik, ahol kiváló ételeket fogyaszt, és esténként jól szórakozik.

– Igen, és történt valami ezzel a gyűrűvel? – Atalanta próbált a lényegre összpontosítani, miközben az igazgató végigvezette a sötétkék szőnyeggel borított folyosón, amelyet a szálloda logójának egymásba fonódó, aranyszínű G és M betűi díszítettek.

A falak mentén cserepes pálmák sorakoztak, az olajfestmények pedig XIV. Lajos, a Napkirály udvarában játszódó, részletesen kidolgozott jeleneteket ábrázoltak.

– Eltűnt – felelte az igazgató, és a kezét színpadias mozdulattal a magasba lendítette. – A hölgy az utóbbi időben fogyott egy keveset, és a gyűrű enyhén lötyögött az ujján. Felállt a kanapéról, a gyűrű leesett, majd elgurult a padlón. Mindenki a segítségére sietett a keresésben, de nem találták meg. A hölgy magához hívatott, én pedig a rendőrség megérkezéséig senkit sem engedtem ki a lakosztályból.

Az igazgató megállt egy aranyozott gyümölcs- és levélmintákkal díszített, fehér ajtó előtt, és bekopogott. Pár pillanat múlva egy egyenruhás rendőr nyitott ajtót, aki mögött Atalanta meglátta a kanapét. Egy elegáns, negyvenes éveiben járó, szőke hajú nő ült rajta, karcsú alakját feszesen körülölelő, őszibarackszínű ruhában. Látszott, hogy sírt, még mindig törölgette kipirult, foltos arcát. Egy sötétkék ruhás szolgálólány állt a kanapé mögött, aki odanyújtott neki egy újabb csipkés zsebkendőt. A márványkandalló mellett, amelyben nem égett tűz, két szállodai szobalány ácsorgott lehajtott fejjel. Mindkettőnek ki volt engedve a haja, kezükben az egyenruhájukhoz tartozó fehér fejfedőt tartották. Néhány lépésnyire tőlük állt a rendőrnő, akit a jelenlévők átvizsgálására hívtak ide az eltűnt gyűrű miatt.

A szomszéd szobából egy ködkürthöz hasonlatos, éles hang harsant fel.

– Hogy tűnhetett el az a szerencsétlen gyűrű? Talán repedések vannak a padlódeszkákon? Vagy begurult egy poros sarokba?

Az igazgató elvörösödött.

– A padlódeszkákban nincsenek repedések – kiáltotta −, a sarokban pedig nincs por!

Egy magas férfi lépett elő a másik szobából feszes testtartással, harcra készen. Ám ahogy megpillantotta Atalantát, elkomorult az arca.

– Maga mit keres itt? – mordult rá.

– Megkértem, hogy legyen a segítségünkre – felelte az igazgató. – Ő a szoba darabokra szedése nélkül is meg tudja majd mondani, hogy mi történt a gyűrűvel.

– Mégis hogyan? Valamiféle bűvésztrükkel? – kérdezte Doriot hitetlenkedve. – Hiszen emberileg lehetetlen megtalálni az eltűnt gyűrűt anélkül, hogy ténylegesen átvizsgálnánk a lehetséges helyeket. És már mindenhol kerestük. Az embereim átkutatták a függönyöket, ellenőrizték a vázákat és…

– Monsieur Doriot azt hiszi – vágott a szavába az igazgató, és bosszúsan fordult Atalantához –, hogy a gyűrű keresésében részt vevő személyek közül valaki elrejtette az ékszert valahová, miután az leesett a hölgy ujjáról, hogy később elővehesse onnan. De eddig nem tudta megmondani, mégis hol lehet az a bizonyos rejtekhely.

Doriot arca erre mélyvörösbe váltott, és úgy tűnt, kiabálni készül az igazgatóval.

Atalanta feltartott kézzel igyekezett véget vetni a vitának.

– Ez kiváló gondolat – jegyezte meg halkan.

– Épp csak nem állja meg a helyét – méltatlankodott az igazgató. – Már átkutatta a személyzetemet, kényszerítette a szolgálólányokat, hogy engedjék le a hajukat. Mintha oda elrejthették volna a gyűrűt…

– Igyekszem alapos lenni – morogta Doriot. – Biztosan tudjuk, hogy senki sem hagyta el a lakosztályt. Következésképp a gyűrűnek itt kell lennie.

Atalanta szeme végigsiklott a szobán. Két magas ablaka volt, mindkettő zárva. Senki sem dobhatta ki a gyűrűt. Ráadásul ennek értelme sem lett volna, hiszen bárki felfigyelhetett volna a járdán heverő csillogó drágakőre, és magához vehette volna. Az ablakpárkányokon cserepes növények sorakoztak. Atalanta odasétált, hogy megnézze, vajon nem rejtették-e a gyűrűt valamelyik földjébe.

– Ott már kerestük – jegyezte meg Doriot. – Sem a földben, sem a cserepek alatt nincs.

Atalanta figyelmen kívül hagyta a felügyelő szavait, és folytatta a szoba átvizsgálását. Mivel tele volt dísztárgyakkal, sok lehetséges rejtekhelyet kellett számításba vennie, Doriot viszont folyamatosan közbeszólt, hogy azokat már mind átkutatták. Atalanta nehezen tudta kizárni a férfi ellenségeskedését. Tartott tőle, hogy ez elhomályosítja majd az ítélőképességét. Erőt vett magán, és igyekezett úgy tenni, mintha teljesen egyedül lenne, csupán az elméjét edzené. Mi tűnik logikusnak?

Talán a vendég szolgálólánya próbálta meg ellopni a gyűrűt? De miért éppen most? Bizonyára talált volna rá ennél megfelelőbb alkalmat.

Talán a szállodai szobalányok? Mindketten ijedt, fiatal lányoknak látszottak, nem elég furfangosnak ahhoz, hogy kihasználják a kínálkozó lehetőséget.

Atalanta tekintete megakadt egy szintén a szobában tartózkodó, harminc év körüli férfin, aki kecskeszakállával és az orra hegyén ülő fémkeretes szemüvegével egy művész benyomását keltette. Az illető úgy pislogott Atalantára, mintha nem egészen értené, ki ő és mit keres itt.

Egy faállványon elhelyezett, agyagból készült mellszobor mellett állt, amely Madame Versaint vonásait mintázta. Atalanta tekintete a férfi agyagfoltos kezére siklott. Éppen a szobron dolgozhatott, amikor a gyűrű leesett, és kezdetét vette a kétségbeesett keresés.

– Nagyon hasonlít – jegyezte meg Atalanta mosolyogva.

– Ez csak egy minta egy márvány mellszoborhoz – közölte sietve Madame Versaint továbbra is a szemét törölgetve. – A férjem ragaszkodott hozzá, hogy legyen egy saját mellszobrom, amit a téli rezidenciánkban lévő zongoránkon helyezünk majd el. Ehhez kellett modellt ülnöm, hogy a művész agyagmintát készíthessen a márványszoborhoz. Azt már nincs türelmem végigülni. Napokig is eltartana – tette hozzá megborzongva.

Atalanta ismét a mellszoborra emelte a tekintetét.

– Doriot felügyelő, a szobrot is ellenőrizte?

– Hogyan? – meredt rá értetlenül a nyomozó.

– Azt mondta, mindent átvizsgált a szobában. Ebbe beletartozik a mellszobor is?

– Mit kellene azon megvizsgálni? – pislogott zavartan Doriot.

Atalanta közelebb lépett az állványhoz.

– Ne érjen hozzá, különben tönkreteszi az aprólékos kidolgozást – szólt rá határozottan a művész.

– Az alja érdekel – felelte Atalanta, megállt az állvány előtt, és barátságosan mosolygott a férfira. – Csak nagyon óvatosan nyúlok hozzá, hogy elfordítsam.

– Könnyen megsérül, még puha az agyag.

– Igen. Pontosan ez a lényeg, nem igaz? – felelte Atalanta széles mosollyal, és mélyen a férfi szemébe nézett. – Amikor a gyűrű leesett és elgurult, ön is segített a keresésben. Felvette az ékszert, és belenyomta a puha agyagba. Egy pillanat alatt eltűnt mindenki szeme elől. Ezután nem volt más dolga, csak megvárni, amíg a rendőrség feladja a keresést, hogy elszállíthassa a… most már igen értékes… mellszobrát a műtermébe.

– Igaz ez, Antoine? – kérdezte Madame Versaint. – Olyan nagyszerű művésznek tartottam, annyira tehetségesnek! Miért tenné tönkre a nagyszerű karrierjét egy ilyen meggondolatlan lopással?

Antoine nagyot sóhajtott.

– Hirtelen támadt az ötlet. Úgy éreztem, túl jó alkalom ahhoz, hogy elszalasszam.

A szobor felé nyúlt, és óvatosan felfordította. Mutató- és hüvelykujja gyakorlott mozdulatával kihúzta a gyűrűt az agyagból.

A rendőrnőnek elakadt a lélegzete.

Doriot halkan káromkodott, és elképedve nézett Atalantára.

– Honnan tudta?

– Többet kellene olvasnia, felügyelő – felelte mosolyogva Atalanta. – A legkiválóbb bűntetteket már mind elkövették korábban. Ha fejben katalógust készít róluk, az rendkívül értékes információként szolgálhat az ön számára.

– Tudtam, hogy számíthatok önre, Mademoiselle Ashford! Merci! – lelkendezett a szállodaigazgató sugárzó arccal.

– Jókor voltam jó helyen – legyintett Atalanta.

– Az ön szempontjából igen – morgolódott Doriot savanyú arccal.

– Azt hiszem, a férjemnek mástól kell megrendelnie a mellszobrot – sóhajtott Madame Versaint. – Nem kívánok egy bűnözővel üzletelni.

A rendőr és a rendőrnő elvezették a szobrászt. Doriot tett egy lépést Madame Versaint felé, mint aki elköszönni készül, ám a hölgy elfordította a fejét, és utasította a komornáját, hogy azonnal készítse el a teáját, mert rettenetesen fáj a feje.

Doriot még egy dühös pillantást vetett Atalantára, majd követte az embereit és a letartóztatott tettest.

Atalanta az elképedt szobalányokra mosolygott.

– Most már folytathatják a munkájukat. Minden rendben.

– De előbb szedjék rendbe magukat – szólt rájuk a szállodaigazgató. – Vite, vite. – Egy kézmozdulattal kitessékelte őket a szobából.

– Valójában nem hittem, hogy ők tették. Még soha semmi gondom nem volt ebben a szállodában. Tudhattam volna, hogy a szobrász a tettes. Olyan gyanús volt a tekintete.

Madame Versaint hirtelen feléledt emberismerete mosolyt csalt volna Atalanta arcára, de elfojtotta.

– Örülök, hogy megkerült a gyűrű. Bizonyára nagyon értékes az ön számára, hiszen a férjétől kapta ajándékba.

– Ritkán találkozunk – legyintett könnyedén Madame Versaint. – A házasságunk akkor működik a legjobban, amikor távol vagyunk egymástól. Én itt élek, és élvezem az életet, ő pedig üzleti úton van valahol. Valószínűleg újabb tetemes vagyon megszerzésében reménykedik. Be kell vallanom, kiváló orra van az efféle lehetőségekhez. – A nő a szempillái alól fürkészte Atalantát. – Nem ismerjük mi egymást? Találkoztunk már valahol? Ismerősnek tűnik. Nem inna meg velem egy csésze teát? Beszélgethetnénk egy kicsit.

Atalantának nem volt kedve ahhoz, hogy ez a gyakorlatilag ismeretlen nő faggassa és méregesse, ezért udvariasan visszautasította, és színlelt megdöbbenéssel pillantott az órájára.

– Ó, hogy elszaladt az idő! Sajnos rohannom kell.

A szobából kilépve ismét elhaladt a cserepes pálmák és a pompás udvari jelenetek mellett.

– Hiszen még várja a délutáni teája – jegyezte meg hadarva a szállodaigazgató. – Felküldhetem Madame Versaint szobájába és…

– Kérem, csomagoltassa be nekem elvitelre az édességeket. – Atalanta úgy érezte, nincs más lehetősége, mint a távozás. – Van még egy találkozóm ma – tette hozzá, hiszen kínos lett volna az igazgató tudomására hozni, hogy nem kíván társasági életet élni a szálloda kiváltságos vendégével. – Bárcsak több időm lenne, de…

– Nagyon sajnálom, hogy megzavartuk a délutáni teáját… De igazán zseniális munkát végzett! Egyszerűen zseniális volt!

– Csupán felidéztem egy történetet, amelyet egyszer olvastam – mosolygott rá Atalanta. – Köszönöm, hogy bízott bennem.

Amíg az igazgató elküldött egy pincért, hogy csomagolja be az édességet egy, a szálloda emblémájával díszített nagy dobozba, Atalanta a hallban várakozott. Óvatosan átvette a dobozt, majd kilépett a szállodából, és lesétált a bejárattól az utcára vezető pazar lépcsőn. Egy autó hangosan dudált. Miután balra nézett, egy nyitott, kétüléses, tűzpiros sportautót pillantott meg, amelynek a volánja mögül valaki vadul integetett felé. Az erős napfényben hunyorogva próbálta kivenni, ki lehet az. Az alak az ajtó kinyitása nélkül kiugrott az autóból, majd hosszú, atletikus léptekkel elindult felé.

– Raoul! – kiáltotta Atalanta, és a mellkasához szorította a kartondobozt. – Én nem is tudtam, hogy Párizsban van! – Végigmérte a férfit, akivel már két ügyben is együtt nyomoztak, és aki azokban a nehéz időkben közeli bizalmasává és barátjává vált. Legalábbis Atalanta a barátjának tekintette Raoult, de a férfiról sohasem lehetett tudni, mit is érez valójában. – Felhívhatott volna.

– Fel is hívtam az otthonában. Renard mondta, hogy teázni indult. Így volt időm összeesküvést szőni vele.

– Összeesküvést? – kérdezte Atalanta értetlenül.

Bár hűséges komornyikja tudott a Raoullal való korábbi együttműködéséről, és tisztelte a férfit, Atalanta mégis úgy érezte, Renard valójában nem kedveli. Az is lehet persze, hogy csak óvatosságra inti a pletyka, mely szerint Raoul gazdag feleséget keres magának extravagáns életmódja finanszírozásához. Mivel évtizedeken át a nagyapja szolgálatában állt, Renard védelmébe vette Atalantát, és bármilyen vélt vagy valós veszélytől kész volt őt megóvni.

– Igen – felelte a jóképű Raoul, és napbarnított arcára káprázatos mosoly kúszott, barna szeme pedig vidáman csillogott. Közelebb hajolt Atalantához. – Azért jöttem, hogy elraboljam – súgta a fülébe.

MÁSODIK FEJEZET

– Hogy elraboljon? – kérdezte Atalanta elképedve.

– Igen. Renard-tól hallottam, hogy túl keményen dolgozik.

Ah! Renard tehát továbbra is próbálja megóvni, csak másképp. Komolyan aggódhat, ha ezért még a Raoullal szembeni gyanakvását is hajlandó volt félretenni.

– Renard-nak nem kellene pletykálnia rólam a hátam mögött.

– Csak az aggodalmát osztotta meg velem. Azt mondta, hogy Szantoriniről visszatérve két ügyet is elvállalt, a harmadikat pedig csak azért utasította vissza, mert ő heves ellenérzését fejezte ki a szóban forgó ügyféllel kapcsolatban. Úgy látja, ön túlzásba viszi a nyomozói tevékenységet.

– Renard nekem erről egy szót sem szólt. – Legalábbis ezt így pontosan nem mondta, gondolta Atalanta. Vagy lehetséges, hogy egyszerűen csak figyelmen kívül hagyta a megjegyzéseit, mert nem akarta meghallani? – Fejlesztenem kell a képességeimet, és ezt csak úgy tudom megtenni, ha elvállalok eseteket – tette hozzá Atalanta sietve.

– Amikor elhagytuk Szantorinit, azt ígérte, folytatja a félbeszakadt nyaralását. Emlékszik? Murano? Azt tervezte, hogy onnan továbbutazik Firenzébe…?

– Valóban ez volt a szándékom, de amikor hazaértem, egy halom levél várt rám, később pedig felkeresett egy… befolyásos férfi titkára, és a segítségemet kérte.

– Igen, de hiába próbál meggyőzni, én azt mondom, hogy szüksége van egy kis szünetre. Szóval Renard-ral terveket szőttünk…

– Renard-ral?

– Én magam aligha mehettem volna fel a hálószobájába, hogy összepakoljam a bőröndjeit. El kell ismernie, hogy az nem lett volna illendő. – Raoul szeme vidáman csillogott. – A hűséges komornyikja azonban mindent elcsomagolt helyettem, sőt a poggyászokat el is helyezte az autómba – mutatott Raoul a fénylő, kétüléses kocsira.

– A bőröndöm ott van az autójában? – hüledezett Atalanta.

– Igen. Egy férfinak persze mindez túlzás lenne, de a hölgyeknek rengeteg ruhára és egyéb holmira van szükségük, ha stílusosan akarnak utazni. Márpedig nekünk most rendkívüli luxusban lesz részünk.

– Nem tudom követni.

– Atalanta, Atalanta, miért akarja mindig előre tudni a dolgokat? Miért nem tud egyszerűen csak elfogadni egy meglepetést? Engedje meg, hogy magammal vigyem. Menet közben minden kiderül. Mit szól hozzá?

Raoul újbóli felbukkanásától Atalanta gyomra izgatottan remegett. A férfi időt akar tölteni vele, törődik azzal, hogy túl sokat dolgozik, és kitalált számára egy meglepetést…

Ugyanakkor a racionális énje azt súgta, hogy nem kellene megengednie magának ezt a fajta élvezetet. A férfi mindig is közel tudott férkőzni hozzá, később pedig rendszerint felbosszantotta a legkülönbözőbb ötleteivel… Autóversenyzőként minden egyes edzésen és futamon kockára tette az életét, azon pedig, hogy mások féltik a biztonságát, csak nevetett. A nők rajongtak érte, így aztán nem szalasztott el egyetlen alkalmat sem a flörtölésre, még ha ő maga ezt puszta udvariasságnak nevezte is. Könnyedén formált véleményt másokról anélkül, hogy utánajárt volna a tényeknek. Hagyta, hogy szimpátia és antipátia vezesse. Olyan emberekhez volt hűséges, akik – legalábbis Atalanta racionális megközelítésében – nem érdemelték meg azt.

Ha valaki annak idején azt mondta volna neki, hogy egy nap találkozik majd egy Raoulhoz hasonló férfival, biztosra vette volna, hogy nem kedvelné. Sőt, akkor úgy gondolta volna, hogy igyekezne elkerülni az illetőt. Annak idején, amikor Atalanta még a svájci bentlakásos iskolában dolgozott. Mielőtt megörökölte nagyapja vagyonát, egyben a foglalkozását is, az elit körökben végzett nyomozói munkát. Kizártnak tartotta volna, hogy élvezné a társaságát, és jobban meg akarná ismerni. Ez a látszólagos ellentmondás összezavarta és óvatossá tette Atalantát a férfi jelenlétében; attól tartott, hogy a befolyása alatt egyszerűen elveszíti a józan eszét.

Érezte, hogy kellemetlen pír kúszik az arcára. Örült, hogy Raoul nem tud olvasni a gondolataiban. Kereste a kifogásokat, hogyan utasíthatná vissza a meghívást.

– Nem tudom, jó ötlet-e magával mennem. Az előző két alkalom, amit együtt töltöttünk, nem volt éppen pihentető.

– Mert dolgoztunk. És inkognitóban voltunk. Először Provence-ban, majd Szantorinin is. Mindkét esetben egy hidegvérű gyilkost próbáltunk elkapni. Nem igazán maradt időnk a kikapcsolódásra. De ma egy tisztán magánjellegű útra invitálom. Nincs bűntény, nincs munka. Nincsenek ügyek, sem megbízók. Csak ön és én, és egy gyönyörű utazás olyan helyekre, amelyeket mindig is látni akart. Na, mit szól hozzá?

Atalanta nem akart hinni a fülének. Bizonyára álmodik, és mindjárt felébred. Raoul itt van vele, és arra kéri, hogy töltsön vele időt? Nem egy bűnügy miatt, hanem… csak ön és én. Tényleg ezt mondta volna?

– Majd én viszem – ajánlkozott a férfi, és kivette a kartondobozt Atalanta kezéből.

– Óvatosan. Törékeny a tartalma.

– Kíváncsi vagyok, mi lehet benne? – Raoul minden oldalról megvizsgálta a dobozt. – Szállodai logó van rajta. Nem boltból való. Nem kesztyű vagy sál. Kár, pedig sálra szüksége lesz, nehogy összekócolódjon a haja utazás közben – mondta, azzal megpaskolta a kétszemélyes autó motorháztetejét, a kartondobozt pedig a csomagtartóba tette.

Ugyanazzal a mozdulattal előhúzott egy vékony, rózsaszín papírba burkolt csomagot, és odadobta Atalantának. Ő két kézzel elkapta. Érezte, ahogy a puha tartalma elmozdul az érintése alatt.

– Nyissa ki! – biztatta Raoul egy könnyed kacaj kíséretében.

Az a kissé nyomasztó érzés, amely a szállodából kísérte Atalantát, miután lezárta az eltűnt gyűrű váratlan ügyét, mostanra teljesen szertefoszlott. Nevetve fogott hozzá a csomag kibontásához. Egy gyönyörű, vékony, fekete-fehér csíkos, elegáns selyemkendőt talált benne.

– Rómában vettem – közölte Raoul, miközben odalépett hozzá, és gyengéden kivette a kezéből a finom kelmét. – Megengedi…? – Háromszögbe hajtotta a kendőt, Atalanta hajára terítette, majd az álla alatt megkötötte.

Ahogy a kézfeje finoman hozzáért az arcához, Atalanta szíve nagyot dobbant. Kalandra indulnak Raoullal. Az úti cél ismeretlen. Milyen izgalmas! És különleges! Hogyan is mondhatna nemet? Örökre megbánná. Az életet meg kell élni, igazán és teljesen, nem csupán álmodozni róla otthonról, egy kényelmes fotelből.

Atalanta gyilkosokkal is nézett már szembe, mégis mindig győztesen került ki ezekből a helyzetekből… akkor miért kellene félnie a Raoullal töltött időtől?

– Mademoiselle… – A férfi kinyitotta előtte a kocsi ajtaját, ő pedig beült.

A párnázott ülés kényelmesen idomult a hátához. Ezzel az autóval akármeddig elmenne… Ó, igen, de hová is készülnek? Erről még egy szó sem esett.

Hátrapillantott, hogy megnézze a mögötte elhelyezett csomagokat, a kék és aranyszínű bőröndjeit, melyeket azonnal felismert.

– Készen áll? – kérdezte Raoul, miközben beindította a motort, majd mosolyogva Atalantára kacsintott.

Ő legszívesebben a magasba lendítette volna a karját, és örömében felkiáltott volna.

Ez egyszerűen csodálatos!

– Indulunk – jelentette be Raoul, majd könnyedén besorolt a forgalomba. – Fogadni mernék, hogy Párizsban is akad olyan látnivaló, amelyet még sohasem látott.

– Logikus, hiszen csak június óta élek itt – sóhajtott fel Atalanta, miközben a kirakatok és éttermek előtt elsiető járókelőket figyelte a járdán. – Már három hónapja, de sokkal hosszabbnak érződik. A múlt héten ránéztem a naptárra, és megijedtem, hogy már vissza kellett volna mennem a bentlakásos iskolába. Hogy lekéstem az új tanév kezdetét. Aztán rájöttem, hogy már nem dolgozom ott, és senki sem várja a visszatérésemet.

– Hiányzik önnek?

A kérdés váratlanul érte Atalantát.

– Miért gondolja, hogy hiányzik? – kérdezte, miközben a férfi profilját tanulmányozta. – Most van rengeteg pénzem, lehetőségem utazni, új helyeket felfedezni, új embereket megismerni. Miért hiányolnám a régi életem?

– Az ember hozzászokik a dolgokhoz – felelte Raoul egy vállrándítással. – Mielőtt hivatásos versenyző lettem, több munkát is vállaltam, hogy legyen elég pénzem bekerülni a csapatba. Tudja, hogy eljárhassak olyan partikra, ahol kapcsolatokat építhetek, és találkozhatok a megfelelő emberekkel. Szerettem keményen dolgozni. Manapság tíz körül kelek, aztán ott állok a lakásom nappalijában, és azon tűnődöm, mihez kezdjek a napommal…

– Úgy beszél magáról, mintha egy gazdag piperkőc lenne, akinek nincs rendes munkája. De feltételezem, hogy nagyon is keményen dolgozik. Sok edzésre van szüksége a versenyzéshez, és… – Atalanta gyomra hirtelen összerándult, mint mindig, amikor eszébe jutott a férfi hivatása.

Valahányszor beül Raoul a versenyautójába, veszélynek teszi ki magát. Bármikor meghalhat.

Elveszíthetem.

De hiszen nem is az enyém.

– Ó, persze – felelte Raoul. – De az emberek még mindig azt hiszik, hogy ez az élet csak a partikról meg a koktélokról szól… mintha nem is lenne igazi munka. – Atalantára pillantott. – Mivel tudom, milyen normális munkát végezni, még meg is értem őket. Egy kicsit – tette hozzá kuncogva. – Na, én itt mindenféle komoly dolgokról beszélek, miközben ön csak szórakozni vágyik, eltávolodni a hétköznapi élet dolgaitól.

– Nem, örülök, hogy mindenféléről tudunk beszélgetni.

– Például arról, ami abban a kartondobozban van?

– Ezt sosem találná ki… – Atalanta részletesen elmesélte a hotelben elköltött délutáni teája történetét, és a váratlan bűntényt, amelynek a megoldására felkérték. – Doriot most már igazán gyűlöl engem.

– Hát, ezek szerint az egész szobát átkutatta, erre ön csak besétál, és mindössze… mennyi is? Talán tíz perc alatt megtalálja a gyűrűt.

– Azt hiszem, a helyében én is morcos lettem volna egy kicsit. De mindegy, a teám már kihűlt, így megkértem a menedzsert, hogy csomagolja el az édességeket útravalónak. A hálás kliensem… persze valójában nem is volt igazi kliens, de érti, mire gondolok… társaságra vágyott, úgyhogy gyakorlatilag el kellett menekülnöm. Máskülönben mindent el kellett volna neki magyaráznom… tudja… hogy hogyan élek, miért nem vagyok férjnél, és… Unalmas mindig újra és újra elismételni ezeket.

– Nos, most jól fog jönni ez az édesség. Megállhatunk, és megehetjük egy nagyon különleges helyen, ahonnan csodás a kilátás. Majd meglátja!

Atalanta a korlátnál állt, és az alattuk elterülő város házait, templomait és parkjait kémlelte. Egy kicsit szédült a magasságtól és a pezsgőtől, amit Raoul a kocsi csomagtartójából varázsolt elő, mielőtt idekísérte volna. Sohasem látta még Párizst így. A nagyapja régi térképeket gyűjtött a városról, ő pedig, hogy megértse a rajongását, olykor megnézegette őket. Szerette volna jobban megismerni a nagyapját, többet megtudni róla, hiszen a házaiban élt és a nyomdokaiban járt. Idefentről csodálva a várost minden nevezetességet felismert: a hatalmas Notre-Dame-ot, a Montmartre-ot a gyönyörű, fehér Sacré-Cœurrel és a Diadalívet, amely mellett eltörpült a körülötte áramló forgalom. Megpróbálta az emlékezetébe vésni a látképét ennek a csodás városnak, amelyet most már az otthonának nevezett.

– Elgondolkodott valamin? – kérdezte Raoul, ahogy odalépett hozzá.

Atalanta felpillantott rá. Olyan ismerős érzés volt mellette állni.

Mintha mindig is így lett volna.

Elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, mennyire óvatos volt a férfival az első provence-i esete során.

– Épp azon gondolkodtam, milyen keveset tudok Párizsról, és mennyire szeretném megismerni. A nagyapám imádta ezt a várost. A könyvtára tele van Párizsról szóló könyvekkel, és térképeket is gyűjtött. Bárcsak… beszélhettem volna vele! Megtudhattam volna, milyen érzés volt számára itt élni, távol Angliától, a hazájától.

– Az embernek van egy szülőhazája, de lehet egy saját maga választotta hazája is. Tudja, én részben Spanyolországban, részben Franciaországban nőttem fel. De amióta versenyzem, gyakran tartózkodom Olaszországban, különösen Toscanában, ezért azt érzem az otthonomnak. A tájakat, az ételeket, a barátságos embereket. Szóval talán a nagyapja is valami hasonlót érezhetett, amikor Párizsba költözött.

– Valószínűleg igen – bólintott Atalanta, majd a férfira mosolygott. – Köszönöm a pezsgőt és ezt a csodálatos kilátást.

– Úgy beszél, mintha már véget is érne az utazásunk.

– Hát, nem tudom, milyen meglepetéssel készült még.

– Hiszen ön nyomozó. Kitalálhatja. Az utazáshoz szüksége van poggyászra, különben nem kértem volna Renard-t, hogy csomagoljon össze önnek. Tehát éjszakára is maradunk. De vajon hol?

Atalanta oldalra döntötte a fejét.

– Tényleg azt akarja, hogy tippeljek?

– Nem igazán. – Raoul az órájára nézett. – Jobb, ha indulunk. Nem lenne jó elkésni.

– Honnan? – kérdezte Atalanta, és törte a fejét.

Talán a színházból? Vagy az operából? Vagy tűzijátékról valahol a szabad ég alatt? Vagy egy vacsoráról egy exkluzív étteremben? Az édességek finomak voltak ugyan, de este fél nyolc körül Atalanta gyomra már valami laktatóbbra is vágyott.

– Jöjjön! Derítsük ki! – javasolta Raoul, és egy laza mozdulattal átkarolta Atalanta vállát.

Ismét autóba szállva a férfi könnyedén navigálta a járművet a még mindig nagy forgalomban. Sőt, arra is volt ideje, hogy felhívja Atalanta figyelmét a látnivalókra. Ő újra meg újra megpróbálta kitalálni, hová tartanak, de annyit kanyarogtak, hogy ez lehetetlennek tűnt.

Végül egy vasútállomásnál álltak meg. Raoul csettintett egy hordárnak, aki a bőröndjeiket kocsira pakolta, majd elindult vele a Raoul által említett peronhoz. Miközben követték a férfit, Atalanta egyre izgatottabb lett. Hová viszi Raoul? Franciaország belsejébe? Vagy talán északra, Belgiumba, valamelyik nagyszerű városba, mint amilyen Antwerpen vagy Brüsszel?

Ekkor a tekintete a csillogó fémvagonokra esett, a távolban gőzölgő mozdonyra, a selyem- és szaténruhák suhogása közepette felszálló elegáns utasokra, akik a bőröndjeiket a poggyászkocsiba adták fel.

Egy szaggatott hang sorolni kezdte a megállókat a fejük felett lévő hangosbemondóból: Lausanne, Milánó, Velence, Belgrád, Szófia, Isztambul.

Atalanta Raoul karjába kapaszkodott.

– Az Orient expresszel utazunk?

– Igen. A Simplon-hágón át közlekedővel. Nyolc óra húszkor indulunk, és holnap délelőtt kicsivel tíz után érkezünk Milánóba. Ott vár majd ránk egy másik autó, amivel nekivágunk, hogy felfedezzük a második otthonomat, Toscanát.

Atalanta legszívesebben a férfi nyakába ugrott volna. Nem volt rá jellemző egyébként ez a fajta érzelmesség. De ez az utazás… ilyen hirtelen, ilyen gondosan előkészítve, és…

– Szálljunk fel, és keressük meg a fülkéinket! – javasolta Raoul. – Sikerült egymás mellett foglalnom kettőt, teljes kiszolgálással. Azt akarom, hogy ezen az úton igazán előkelőnek érezze magát.

– Már most is annak érzem magam. Ó, de igazán nem kellett volna ennyi pénzt költenie…

– Atalanta… – Raoul megragadta a vállát. – Ne beszéljen nekem a pénzről! Én sem szűkölködöm, ön sem. Nem jelent gondot. Nem akarom elrontani az élményt.

– Igaza van. Sajnálom. Többet nem beszélek róla. Akkor hát vezessen!