Date: 2026-09-15
Publisher: Cser Kiadó

Einar Lövdahl

HUZAT

A könyv eredeti címe: Gegnumtrekkur

Szerző: Einar Lövdahl

Az eredeti kiadó: Forlagið

Fordította: Patat Bence

Borító: Jeli András

© Hungarian translation: Patat Bence, 2026

© Cser Kiadó, Budapest, 2026

© Einar Lövdahl, 2024

Title of the original Icelandic edition: Gegnumtrekkur

Published in the Hungarian language by arrangement with Reykjavik Literary Agency, Iceland, www.rla.is

A könyv magyar fordítását az ICELANDIC LITERATURE CENTER támogatta.

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-836-4

Kiadja a CSER Kiadó, Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8., Telefon: +36 70 434 2889

E-mail: info@cserkiado.hu, Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Vas Gabriella

Tördelés, nyomdai előkészítés: Jeli András

1

Miért ilyen csendes minden? Hová tűnt a szél?

Előrehajolok, a combomra támaszkodom. Az arcomat beletörlöm a pulóverem ujjába, és az aszfaltot nézem. A lábam hirtelen elnehezedik. Elsötétül előttem a világ, és közben próbálok levegő után kapkodni, keserű az íze, és hideg. Aztán felegyenesedem. Hátranézek a vállam fölött. Végignézek a fennsíkot kettészelő úton.

Furcsa, hogy egy friss történés máris mennyire távolinak, sőt valószerűtlennek tud tűnni.

Már éjszakai csend uralkodik, de a domb mögül erős puffanások és érces csörömpölés visszhangja hallatszik. Elképzelem az abroncsnyomokat a földön és a mohában, jó messzire az úttól. A sárban pörgő kerekeket. Furcsán felszabadító érzés volt kicsatolni az övet, és otthagyni a horpadt vasat.

Botorkálok előre az úton, amely lefelé kanyarog a hosszú és széles hegyoldalban, mígnem aztán feltűnik előttem – a lyuk a sziklában. Lenyűgöző, szinte hihetetlen látvány, ennyire közel és ebben a csendben. Tökéletes kerek lyuk, amelyen keresztül látni a homályos égboltot, én pedig csak bámulom. Biztos, hogy már több százszor megcsodáltam ezt a lyukat az autóból, ahogy elsuhantam erre, de mindig csak röviden. Túl sokszor ahhoz, hogy fel tudjam idézni, de a legelső alkalomra emlékszem: a hátsó ülésen ültem, egy üveg rikító színű üdítővel, fejemen fülhallgatóval, ugyanazt a számot hallgattam végtelenítve, mígnem Anyáék rám szóltak elölről, hogy állítsam le, és nézzek fel. Hármasban tartottunk vidékre a sátras utánfutóval, amelyre Anya nagyon büszke volt, Apának viszont szóba sem lehetett hozni, ki volt borulva, hogy azt a zötyögős, esetlen vacakot magunk után húzva kell vezetnie.

– Askur, nem akarsz kívánni valamit? – hallom Anya hangját.

Ez még jóval a válás előtt történt.

Valahányszor elsuhantam e mellett a hegy mellett, előhúztam valamit a szívemből, a megfelelő pillanatban szavakba öntöttem magamban, amit kívántam, mintha a játék arra menne ki, hogy a kívánságot át kell repíteni a lyukon. De most, hogy némán állok vele szemben, gyötör a gondolat, hogy csalok. Mintha egy létra tetején állnék a kosárpalánk mellett, és elég lenne kinyújtani a kezem, hogy a kosárba találjak.

Ekkor a lyuk más, kellemetlenebb színezetet kap. A hegy eltátja a száját, de nem csak az égbe, hanem felém, meglepetten, és választ vár. Mit keresel itt tulajdonképpen? Nem a repülőtéren kellene lenned? Miféle ostobaság ez? Úgy érzem, tűhegyes valami szivárog bele a vérkeringésembe, és belülről végigkarcol. Nem tartod be a szavadat?

Összezsugorodom.

Ahogy végighúzom a kezemet a fejbőrömön, éles szúrást érzek. A hüvelykujjam és a mutatóujjam között apró üvegdarab bújik meg. Sietve eldobom, olyan messzire, amennyire csak tudom, lefelé, amerre az út kanyarog.

Egy pillanatra elképzelem, hogy lefekszem a durva aszfaltra és legurulok a hegyoldalon – feladom –, de akkor meghallom Anya rekedt kacaját. „Bélcsavarodást akarsz kapni, drágám? Gyere ide!” Hirtelen feltűnik előttem: homlokán aranyszínű napszemüveg – mintha azt tenné pántnak dús hajába –, nyári ruhája fölött sápadt rózsaszín blézer. Mellette bőrönd, rózsaszín szájfényes ajka csillog, keze hosszúkás kristálypoharat emel az ég felé.

Összeszorítom a szememet. Belül még mindig karcol valami. Közben mintha az elmém kiélesedne, a félig megrajzolt képek lassanként összeállnak a fejemben, és lazán felgöngyölíthetővé válik az utam ide, a fennsíkra. Töredékről töredékre. Szinte látom az ujjaimon és a bütykeimen, hogy késő este mennyire kapaszkodtak az öreg terepjáró kormányába. Amikor kialvatlanul száguldottam az úton, és egyedül a mellkasom hangos zaja tartott ébren, meg a fekete taxik, amelyek puskagolyóként hasítottak az éjszaka csendjébe.

A repülőtérre menet.

És arra is emlékszem, hogy a zaj végül felülkerekedett. A szívem úgy rúgkapált, mint egy fékezhetetlen gyerek egy üres folyosón, a kocsi ablakai remegtek, és ahogy közeledtem a repülőtér felé, úgy éreztem, egyenesen a ködfelhőkbe tartok. Pedig már világosak az éjszakák, és derült az ég. Nem jó irányba mentem.

És akkor megfordultam a terepjáróval. Száznyolcvan fok, csikorgó kerekek, ellenkező irány.

Száguldva távolodtam a repülőtértől.

Fel a fennsíkra.

Letérve az útról.

Ahogy a sziklában lévő lyukra meredek, egyedül, a fennsíkról levezető út mellett, egyszer csak egy kocsi motorjának erősödő zúgására leszek figyelmes. A hátsó gondolatok és kétségek légüres tere eltűnőben van. A sziklában lévő lyuk bezárul. Mostantól már nem lehet visszafordulni.

A távolban fehér utcai terepjáró tűnik fel az úton, és felém robog. Kiugrom az út szélére. Nem elég, ha felemelem remegő hüvelykujjamat, két kézzel hadonászom. És ahogy a kis terepjáró közeledik, úgy tűnik, mintha csökkenne a sebessége, lassan, de biztosan. Végül megáll. Mosolygós pár ül elöl.

A kezemet összetéve megköszönöm, hogy megálltak, és bólintok, amikor megkérdezik, hogy esetleg elhajtottak-e a kocsim mellett. Azt motyogom, hogy majd később értejövök. Spontán hazugság. De aztán megkönnyebbülök, hogy a hátizsákkal az ölemben behuppanhatok és elszáguldhatunk.

El a repülőtértől. Olyan messzire, amennyire csak lehet.

De ekkor megrezzen a telefon a zsebemben, kopott farmerem négyszögletes logója alatt, és minden irányba kisugárzik. Heves utórezgés. Előhalászom a zsebemből. A telefon forró, összetört képernyője lángol. Tűzpiros szívek és csücsörítő kis sárga fejek között egy üzenet rejlik Anyától:

Megvan a bőröndöm, sétálok át a vámon!

Írj rám, amikor közeledsz a reptérhez.

Alig várom, hogy lássalak!!!

2

Az út szélét jelző pálcák elsuhannak mellettünk, szinte sárga végtelenséggé folynak össze. A fehér terepjáró hátsó ülése puha. Idebent meleg van. Az ablakhoz dőlök, már nem bírom nyitva tartani a szemem, és amikor végül elengedem magam, kellemes bágyadtságot érzek a szemem mögött, mintha töltőre dugták volna.

Megfeledkezem magamról. És jólesik.

– Nem bánja, ha bekapcsolunk egy kis zenét?

Összerezzenek. Zavarba jövök, amiért ismeretlenek előtt elszenderedtem. Az anyósülésen ülő nő teszi fel a kérdést. Vastag keretes szemüveget és rikító színű polársapkát visel. Alighanem úgy nézek rá, mint egy birka az út szélén, mert sietve hozzáteszi: – Illetve bocsánat, remélem, nem baj, ha angolul beszélünk.

Átfut a fejemen a válasz, hogy jobban örülnék, ha eszperantóul beszélnénk, de szerencsére nem mondom ki.

Furcsa ez az angol: bár szerintem folyékonyan beszélem, amikor megszólít valaki, először mindig összeakad a nyelvem, mintha váratlanul érne, pedig kezdettől fogva teljesen egyértelmű volt, hogy ezek külföldi turisták. Mindig kell egy kis idő, akár egy egész nap, mire belejövök, és a gondolataimat angol szavak medrébe tudom terelni.

– Igazából régi vágyunk, hogy úgy járjuk be autóval az izlandi természetet, hogy ezt a zenekart hallgatjuk.

Bólintok, és próbálom leplezni, hogy ásítok. – Miattam ne zavartassák magukat.

A nő előveszi a telefont a bőrtokból és nyomogatni kezdi. A férjére mosolyog, aki koncentráltan figyel a volánnál, amikor megszólalnak a hangszóróból az első mély és titokzatos hangok.

– Csak tegnap érkeztünk. Persze rettenetes az időeltolódás, így éjszaka nem bírtunk aludni, úgyhogy kakasszóra ittunk egy jó erős kávét, és útnak indultunk! És jóságos ég, ez az ország, ez a táj olyan, mintha egy másik világ lenne.

– Olyan, mint a Holdra szállás – teszi hozzá a férj, és rám néz a visszapillantó tükörben. Baseballsapkáján egy amerikai sportklub neve díszeleg, ezüstszínű napszemüvege a versenykerékpárosokat juttatja eszembe.

– Ezt örömmel hallom – próbálok mosolyogni, és úgy tenni, mintha ezt a hasonlatot még sosem hallottam volna. Igaz, hogy parancsra soha nem tudtam mosolyogni. A szám valamiért mindig csak egyenes vonalnak látszik, mosolyom mesterkélt és színtelen.

– Nem mondhatnám, hogy számítottunk rá, hogy ilyenkor stoppossal fogunk találkozni. Amikor megláttam, először arra gondoltam, hogy most egyben megkapjuk az egész Izland-csomagot, és egy igazi izlandi manóval állunk szemben – mondja nevetve.

Szórakozottan megköszönöm, hogy megálltak, de továbbra is nagyon fáradt és kókadt vagyok.

– Szóval valaki majd segít magának elhozni a kocsit?

Visszakérdezek.

– Kivontatni a kocsiját a sárból. Vagy úgy gondolta, hogy itt hagyja a trolloknak?

A nő mosolyog, én pedig azt felelem, hogy nem lesz gond, de aztán kihátrálok a beszélgetésből. A stoppos szó tereli el a figyelmemet egy másik utazásra: az egyes országúton, három évvel korábban, amikor anyám régi terepjáróján repesztettem, és Gyða ült mellettem.

***

– Figyelj, Askur, éljünk úgy, mintha holnap vége lenne az életnek – énekelte Gyða egy vidéki bálzenekar régi slágerére, Anya egyik kedvenc dalára utalva. A tarkómat simogatta.

– Csináljunk valamit, ami emlékezetes. Gyerünk, izgi lesz.

Nem számított, én ültem a volánnál, és nagyjából semmi kedvem sem volt felvenni egy ismeretlent – legkevésbé pedig azt az esetlen fazont abban az anorákban, amely úgy nézett ki, mintha régi zoknikból varrták volna házilag –, de Gyða annyira belelkesedett az ötlettől, hogy önkéntelenül is lelassítottam. Jobbra indexeltem, miközben elaraszoltunk a fickó mellett, és a galléromba motyogtam valamit. Végül tíz-húsz méterrel arrébb megálltam.

Tulajdonképpen egészen egyszerű indoka volt, hogy miért zúgolódtam: nem akartam elrontani a tökéletes pillanatot. Május közepe volt, éppen csak elkezdődött az első közös nyarunk Gyðával, és egyáltalán nem ígérkezett átlagosnak. Abban az időben néha azon kaptam magam, hogy egy-egy teljesen közönséges reggelen felkelek, és tényleg azon töprengek, hogy mekkora teljesítmény, micsoda mérnöki bravúr minden egyes ház. Vagy hogy szeretném imádni a Napot, azt a ragyogó korongot az égen, amely létezésünk alapja, és amelyet mégis nap mint nap magától értetődőnek veszünk. Ráadásul ezt meg is fogalmaztam, hangosan kimondtam, és nem tartottam a reakciótól. Kikeltem az ágyból, főztem egy kávét, amivel felmelegítettük magunkat – két emberszabású a világ északi peremén, egy bögrényi, valamilyen másik világból származó, barna varázsfőzettel, és egy ilyesféle mondat bukott ki belőlem: – A Nap, Gyða… létezik nála nagyobb varázslat? De vicc nélkül!

Mindketten nevettünk, pedig én halálosan komolyan gondoltam.

Valamiféle bódultságot éreztem, de semmi köze nem volt a varázsfőzethez.

Gyða mellett mindig volt valami a levegőben, ami felejthetetlen pillanatokat ígért. Ott és akkor, ahogy haladtunk az országúton, miközben egyik oldalunkon ragyogott a tenger, minden olyannak tűnt, hogy többet várni mohóság lett volna. Az autóban a légkondicionáló is tökéletesen volt beállítva, izlandi mércével lenge öltözetben utaztunk, és a frissítő szellő elterelte a figyelmet mindenféle kellemetlen érzéstől, ami az autóban ülve tör rám néha. Gyða jógapózban ült az anyósülésen, sötétszőke haját kontyba fogva, bő pólóban, szeplős orrán új, márkás, drága napszemüvegével. Ő is énekelt minden egyes szót, ami a hangszóróból áradt. A hátsó ülésen egy eldobható grillkészlet és egy hűtőtáska zörgött, folyton nekiütköztek a kakaóstejes-dobozokat, több csomag lepényt, fánkot és két sárgásbarna banánt rejtő nejlonszatyroknak. A csomagtartóban egy zöldeskék polifoam hevert, egy csuromvíz sátorral, amelyet a csendes éjszaka után reggel sietve pakoltunk össze a kempingben, ahol rájöttem, hogy Gyðának semmi sem áll jobban, mint a hosszú gyapjú alsónemű, és ahol elhangzott a kempingszexi szó, az izlandi nyelv történetében alighanem először.

Nem nagyon tudok unalmasabbat annál, mint amikor valaki az álmairól mesél, de Gyða fecsegését az idők végezetéig bírtam volna hallgatni. Akár arról is, hogy mi történt a valóságshow-ban, amit nézni szokott. Az, hogy kettesben ültünk a kocsiban és beszélgettünk, többet adott nekem, mint amit valaha bárki más mellett tapasztaltam. Még csendben ülni is jólesett vele. És azonnal tudtam, hogy ez jelent valamit.

Ám amint a házilag varrott anorákot viselő fickó a koszos hátizsákjával együtt behuppant Örökség hátsó ülésére – Anya kocsiját ugyanis így neveztük Gyðával –, egyértelműen éreztem, hogy nem sok hasznom lesz abból, amit mondani tud. Az út következő háromnegyed órájában igazából csak hümmögtem és helyeselgettem a megfelelő pillanatokban, de közben semmit sem fogtam fel abból, amit a fickó a kriptovalutákról és a kiberbűnözésről szövegelt. Semmi értelmét nem láttam, hogy beszélgessek az idegen fazonnal, akivel semmiféle közösséget nem éreztem. Mindig is úgy gondoltam, hogy csak akkor tudok elbeszélgetni valakivel, ha korábban legalább egyszer már találkoztunk. De Gyða mindent elkövetett, hogy őszinte érdeklődésével és igazi mosolyával lefegyverezze és elcsevegjen vele. Magamban nagyon örültem, amikor a fickó végül közölte, hogy a következő benzinkútnál kitehetjük.

Emlékszem, eltűnődtem, mennyire lehetetlen úgy tekinteni egy stopposra, hogy ne jussanak eszünkbe a legszörnyűbb gondolatok – például, hogy a stoppos egy szökésben lévő gyilkos (sok mindent be lehet dugni egy bő anorák alá) –, igaz, a gondolat ugyanolyan gyorsan elillan, ahogy megjelenik. Lehet, hogy ez az agy afféle védekező mechanizmusa, hogy mindenre felkészüljön.

– Belegondoltál már, mennyire vakon megbízunk az emberekben, amikor beülünk melléjük egy kocsiba? – kérdeztem, miközben gondolataim még tovább kalandoztak a csöndben.

– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza Gyða.

– Hát, óránként száz kilométeres sebességgel haladunk egy túlméretezett fém-üveg dobozban, és mások percenként száguldanak felénk hasonló gyorsasággal. – A műszerfalra pillantva láttam, hogy valójában százhússzal repesztünk. – Tényleg csak egy pillanat, és végünk – puff. Ebben a kocsiban tüsszenteni is alig szabad.

Jókora furgon közeledett az ellenkező irányból, és bár az út nagyon göröngyös volt, nem adta jelét, hogy lassítana. Úgy ugrált felénk, mint egy kék bálna pillangóúszásban.

Gyða rám mosolygott. – Te kis stresszes, minden rendben? – tette az egyik kezét a tarkómra. A furgon egyre jobban zsugorodott a visszapillantó tükörben. – Nem koncentrálnál inkább arra, hogy épségben célba érjünk? Ha nem miattunk, akkor legalább a nagymama kedvéért.

Rávigyorogtam, ugyanakkor bizsergető érzés fogta el a gyomromat. Noha Gyðával alig pár hónapja ismertük egymást, az is elég volt ahhoz, hogy rájöjjek: Sæja nagyival különleges a kapcsolatuk. Gyða hamar megosztotta velem, hogy leginkább arra vágyik az életben, hogy gazdag legyen, de rögtön hozzátette, félig-meddig mentegetőzve, kissé elpirulva, de fülig érő szájjal: – Na, mi az? Különben hogyan engedhetném meg magamnak, hogy a Nagyival minden évben csajos útra menjünk külföldre?

Az is beszédes, hogy amikor Gyða az érettségi után a barátaival Ázsiába utazott, egy egész könyvet olvasott fel előre, hogy a nagymamája a távolság ellenére mindennap hallhassa a hangját.

Sæja nagyi volt a legfontosabb: bárki kedvéért nem tettünk volna meg egy nyolcórás autóutat.

Gyða telefonja pittyegni kezdett a kézifék mellett. Abban a pillanatban felvette. A telefonja rendszeres pittyegése lassanként a hétköznapjaim részévé vált. Mintha ezekkel az állandó emlékeztetőkkel jelölte volna ki az élete menetét a következő mérföldkőig. Mintha minden egyes napnak valamiféle értelmet és célt adott volna, amelyet a nap vége felé kipipálhatott.

– Várj csak, ez most az volt, hogy ne felejts el vizet inni? – kérdeztem vigyorogva. – Vagy hogy ne felejtsd, hogy a Nagyihoz kelet felé kell menni?

Gyða mosolygott, és a napszemüvegét lejjebb tolta nagy szeme elől. – Ez, kedvesem, az volt, hogy ne felejtsem el bevenni ezt – felelte. Ezüstszínű gyógyszeradagolót vett elő a táskájából, és egy apró sárga tablettát pottyantott ki belőle a tenyerébe.

Bólintottam, és eszembe jutott valami, amit egyszer a közösségi médiában olvastam arról, micsoda őrület, hogy a lányok már tizenévesen elkezdenek hormonkészítményeket szedni. De nem szóltam semmit: nem értettem hozzá, tapasztalatom meg pláne nem volt. A gondolat is nevetségesnek tűnt, hogy hozzászóljak a témához. Egyáltalán végigolvastam a posztot?

– Nnna – szólalt meg Gyða, miután lenyelte a tablettát, és egy beláthatatlan kanyarba értünk. A túloldalon tükörsima tenger és szimmetrikus hegyi kilátás fogadott bennünket. „Üdvözöljük az ország legszebb fjordjában!”

Fehér felhőpamacsok vonultak el megfontoltan a város fölött őrködő hegycsúcsok mellett. A fjord túloldalán házak álltak tömött csoportban, mellettük otromba kémény magasodott, mintha csak az volna az egyetlen vágya, hogy e kis település jelképévé váljon.

Gyðára pillantottam: az orrlyukai kitágultak, és fülig ért a szája. Aztán mintha a könnyeivel küszködött volna. – Jaj, ne nézz már! – mondta félig nevetve. Levette a napszemüvegét, és a kézfejével megtörölte az egyik szemét.

Éjszaka, amikor a sátorban feküdtünk, Gyða azt mondta, hogy ugyan mindig örül, ha találkozhat a nagymamájával, amikor Kelet-Izlandra utazik, de az örömbe mindig vegyül egy kis szomorúság is, mintha csak visszarepülne az időben.

Gyermekkorában Gyða szinte minden nyarát az ország keleti részében töltötte a nagymamájával, míg a szülei a fővárosban dolgoztak látástól vakulásig. Ez egészen addig így maradt, amíg Gyða a tizedik osztály elvégzése után meg nem kapta az első igazi nyári munkáját a városban. A szomorúságot viszont nem önmagában a kelet-izlandi tartózkodás okozta – éppen ellenkezőleg, Gyða az ottaninál kellemesebb nyári tábort el sem tudott volna képzelni. Palacsintán élt, reggeltől estig élvezte a nagymamája teljes figyelmét, és ott fedezte fel óriási szenvedélyét és a benne rejlő energia levezetésének tökéletes formáját: a sportot. Télen az energiája főként arra ment el, hogy megtalálja a helyét az osztálytársai között. Furcsa módon mindig a barátnőkből álló csapat szélén maradt – hol bevették maguk közé, hol megfeledkeztek róla, hol szándékosan kirekesztették –, nyaranta, Kelet-Izlandon viszont ő volt a fiatal társaság feltörekvő sztárja. Amikor a tanév végeztével keletre utazott, hogy ott töltse a nyarat, mindig attól félt, hogy lemarad valami klassz programról a lányokkal. Mi van, ha minden hétvégén pizsamapartit rendeznek nélküle? Mi lesz, ha mire visszatér, minden megváltozik?

– Nyolcadik után valahogy minden fenekestül felfordult – magyarázta Gyða, miközben összehúztuk magunkat a hálózsákban. Tavasszal a lánycsapat létrehozott egy olyan közös blogoldalt, amilyet az iskolában az idősebb baráti csoportok már régóta működtettek, és ahol képeket osztottak meg magukról, közzétették, kik a legjobb barátaik, felváltva számoltak be arról, mivel teltek a napjaik, és aláírásokat gyűjtöttek az úgynevezett vendégkönyvbe. Gyða írt a legtöbbet, és ő gyártotta a legszorgalmasabban a bejegyzéseket, mosolygós fejekkel és az s helyett furcsa módon z betűket használva. A blogcsoport a Diamondzzz nevet kapta, és úgy tervezték, hogy ősszel saját pulóvereket rendelnek, egyfajta csoportegyenruhát: cipzáras melegítőfelsőket, hátul a csoport nevével, mellükön bal oldalt pedig az adott tagéval.

– Nyáron megnyertem az első igazi atlétikai aranyérmemet. Amikor nyár legvégén, az évnyitón újra találkoztunk a lányokkal, úgy éreztem, mintha még mindig ott lógna a nyakamban az érem. Kihúztam magam, és elégedett voltam. De amint megláttam őket, úgy éreztem, mintha másképp néznének rám. Nemcsak mindenkinél magasabb lettem az osztályban, hanem izmosabb is, és furcsa módon úgy éreztem, hogy erről sutyorognak a hátam mögött. Nekem soha nem mondtak semmit, csak a pillantásukból, egy-egy gúnyos mosolyból éreztem.

A blog rohamosan egyre népszerűbb lett, és a Diamondzzz hírneve túlterjedt az iskolán kívülre, más környékekre is. Onnan is rendeltek pulóvereket, a blogbejegyzések nagy sikert arattak, és sokan, még nagyobb gyerekek is, úgy írogattak bele a vendégkönyvbe, mintha nem lenne holnap. Az egyik tanítási nap ebédszünetben két lány kiszaladt valahová, és egy nagy kartondobozzal tért vissza, amelyet az összes felsős szeme láttára ledobtak az ebédlő padlójára. Megjöttek a pulóverek. A lányok mind sikoltoztak és visongtak, egymást hergelve túrtak bele a dobozba, osztogatták a pulóvereket, és amikor a doboz már teljesen kiürült, Gyðának még mindig nem jutott semmi.

– Úristen, hát nem szóltunk? Elfelejtettük? A te méretedben nem volt ilyen pulóver! Pontosan emlékszem a színlelt meglepődésre az arcukon – emlékezett vissza Gyða. – Úgy éreztem, az egész felső tagozat csak arra vár, hogy kirohanjak, és kórusban felnevethessenek. És ez annak az eléggé szánalmas fejezetnek még csak a kezdete volt.

– Hogyhogy? – kérdeztem. – Zaklattak?

Gyða elfintorodott és megvonta a vállát. – Legalábbis a tél azóta soha nem telhetett elég gyorsan. Gyakran felhívtam a Nagyit, és megkérdeztem, hogy nem költözhetek-e oda hozzá… de aztán eljött a nyár, és a sport akkor lett több számomra egyszerű játéknál.

Csak hallgattam, tele csodálattal és kissé döbbenten, hogy ennyire nem fél feltárni előttem régi sebeit. Noha időnként könnybe lábadt a szeme, úgy tűnt, képes olyan őszintén leírni a fájdalmát, mintha már felcímkézve félrerakta és túltette volna magát rajta.

– De tudod, ebben az a jó, hogy amikor megerősítésre vágyom, hogy jó úton járok az életben, elég megnéznem a régi Diamondzzz-lányokat a közösségi médiában.

Felnevettünk. Átöleltem, és szerettem volna valami okosat mondani, de ehelyett az a kép jutott eszembe, hogy valamiféle páncél vagyok, és az a célom, hogy körülvegyem és megvédjem őt. Vagy pehelypaplan, amely mostantól igyekszik majd megóvni minden hóvihartól és ciklontól.

– De tudod, mit csinálnunk majd, ha visszajövünk a városba? – kérdeztem. – Egész álló nap egyedi mintájú pulóvereket fogunk rendelni magunknak, jó?

3

Egyesek bőbeszédűbbek, mint mások. Akadnak, akik képesek a legelvontabb kérdéseket is alaposan boncolgatni, akár negyedórán át is elemezgetnek olyasvalamit, amiről én egy percet is alig tudnék beszélni. Még véget sem ér a világhírű izlandi zenekar harmadik száma az autó lejátszójában, de már sejtem, hogy az első ülésen ülő turisták pontosan ilyenek. Amikor pedig a nő szinte képkockáról képkockára elmagyarázza nekem, milyen dokumentumfilmet látott a repülőgépen az izlandi fürdőkultúráról, én pedig semmi érdemlegeset nem tudok hozzátenni, minden kétségem eloszlik.

– De komolyan, ettől eldobom az agyam – jegyzi meg hirtelen. Mered kifelé a bal oldali ablakon, ahol a férje ül a volánnál, majd gyorsan oldalra pillant, aztán vissza előre, újra meg újra, nehogy szem elől tévessze az utat. Időközben levette rikító színű polársapkáját, vastag, sötét fürtjei rátapadnak a homlokára.

Nyilvánvalóan különbözünk egymástól. A látvány, amely annyira rabul ejti az ablakon kinéző nőt, az én szememben csak egy közönséges hegy, annyira átlagos, hogy még az is megfordul a fejemben, hogy talán még neve sincs. De amikor gyermeki mosollyal az arcán, szinte a könnyeivel küszködve rám néz, ismerős érzések támadnak bennem: az irigység és az örömében való osztozás vágya viaskodik egymással. Jó lenne, ha én is az ő szemükkel láthatnám mindezt – ha egy zöldesbarna hegyre valahol az Isten háta mögött úgy tekinthetnék, mint a világ hét csodájának egyikére. Ám ehelyett érdektelen vagyok.

– Nem is csoda, ember, hogy ennyi transzcendens művészeti alkotás jön létre ezen a szigeten – jegyzi meg a férj a kormány mögött. – Maga művészetrajongó, Asskus? Jól mondom a nevét?

Rám mosolyog a visszapillantó tükörből. Napszemüvegének ezüstös kerete csillog, én pedig eltűnődöm a kérdésen, amit eddig még soha nem tettek fel nekem. Művészetrajongó vagyok? De úgy tűnik, lejárt a válaszadásra szánt idő, mert a férfi visszaveszi a szót.

– Talán már rájött: az izlandi művészet keltette fel érdeklődésünket az ország iránt – magyarázza, és hüvelykujjával a hangszórók felé bök. – És nem csak ezek a zsenik.

– Ez a zenekar kiütötte a labdát a pályáról – szól közbe a nő, feltételezve, hogy értem a baseballos hasonlatokat –, de tudja, ennek a fickónak itt mellettem van egy elég érdekes hobbija. Igazán rögeszmés, de érdekes hobbi.

A férj elmosolyodik. – A feleségem arra céloz, hogy van egy enyhe gyűjtési kényszerem.

– Enyhe, drágám? Ez komoly? – vág ismét a szavába a nő.

– Fogalmazzunk úgy: ha van a hátizsákjában izlandi VHS-kazetta, akkor előfordulhat, hogy az út végére gazdag ember lesz.

Nevetnek, és a férfi felém biccent a visszapillantó tükörben.

– Kissrác korom óta gyűjtöm a VHS-kazettákat. Gyerekkoromban apám videotékát üzemeltetett a szülővárosunkban. Otthon, Közép-Nyugaton.

Langyos nosztalgia kerít hatalmába. Abban a pillanatban érzem a főtt virsli, a kenyérsütő formában készített fagyi illatát, hallom a játékautomaták csilingelését, és érzem, ahogy két piros kazettatokkal, egy új meg egy régi filmmel a kezemben állok a ragacsos járólapon. Érzem, hogy Eldur ott áll mellettem, idegenek előtt mellettem akar maradni, és azt szeretné, ha én beszélnék helyette, miközben a legújabb akciófilmújságból kiszedett poszterét bámuljuk. Halkan elrebegem anyám személyi számát.

Szép idők voltak, az első évek, amikor Eldur meg én szinte sziámi ikrek voltunk, amikor még fél fejjel magasabb voltam nála, ő pedig mindenben utánozni próbált.

Előveszem a telefonomat, egy kicsit hunyorgok, hogy ne lássam Anya üzeneteit, és megkeresem az Eldurrel folytatott beszélgetésünket. Az üzenetfolyam legalján ott egy üzenet, amire a jelek szerint elfelejtettem válaszolni. Ám a sofőr tovább beszél, valamiféle menekülési ösztöntől vezérelve visszateszem a telefont a zsebembe.

– Tudja, apám temetése után megpróbáltam továbbvinni az üzletet, de egyszerűen nem ment. Viszont sajnáltam volna megválni attól a kincstől, attól a sok kazettától, ugye érti? És ez nem egyedül az én hobbim: egész kis közösség van a neten, ahol kazettákat cserélünk, adunk-veszünk. Így tettem szert az első izlandi kazettámra úgy húsz évvel ezelőtt – ugye, babe? –, és azóta csak szaporodtak. Egész szép kis gyűjteményem van, köztük néhány viking film, azok teljesen őrültek.

– És őrült sok helyet foglalnak – jegyzi meg a feleség vigyorogva. – Az egész garázs a kazettagyűjteménnyel van tele.

– Ahogy hallhatja, Asskus, nálunk ez az első számú feszültségforrás. De látja, hová vezetett minket ez az őrület? Mármint nézzen csak körül!

A nap első sugarai az út mindkét oldalán aranyszínűre festik a kusza réteket, a fűszálak meghajolnak. A távolban egy repülőgép mintha végigkarcolná az eget.

– Sok helyet foglalnak, igen, de nekem elmondhatatlanul sokat jelentenek. Kézzelfogható emlékek. Amikor lefújom a port a fekete dobozokról és beteszem őket a lejátszóba, Istenemre mondom, az olyan áhítattal teli pillanat, mint egy szentmise. Lehet, hogy a képernyőn egy viking kóborol az izlandi természetben, nekem egészen más képeket hív elő a tudatomból. A múlt, az apám – Isten nyugosztalja –, a fiatalkorom, egy ártatlanabb időszak… lehet, hogy én így tudom visszapörgetni az időt, már bocsánat a szóviccért. Persze ez okozhat keserédes pillanatokat, de nem fogok mindent eldobni. Egyszerűen képtelen vagyok rá. Mintha magamból hajítanék el egy darabot.

A nő megsimogatja a férfi tarkóját, mire ő megköszörüli a torkát.

– Mindig is mondtam, hogy a jó házasság titka a kristálytiszta munkamegosztás. A nejem hozza meg az apró, hétköznapi döntéseket, én meg a nagyokat – magyarázza. Szünetet tart, és vigyorog. – Csakhogy az a helyzet, hogy eddig egyetlen nagy döntés sem született.

Ekkor még jobban röhögnek, a nevetésük ugyanolyan begyakoroltnak tűnik, mint a poén.

De nem is a vicc marad meg az emlékezetemben, hanem a kézzelfogható emlékek, a görcsös kapaszkodás a múltba, vagy a múlt elhajítása. Mert én őszintén szerettem volna elhajítani a múltat, mégis folyton visszapörgetem az időt és újra lejátszom a pillanatait. Régieket és közelmúltbelieket. És időnként elönt a határozott vágy, hogy újra átéljem őket.

Aztán a férfira nézek a visszapillantó tükörben, majd a feleség tarkóján göndörödő vastag fürtöket bámulom, és akkor új sejtelem merül fel bennem. A sejtelem, hogy mi, ez a két turista meg én, talán jobban hasonlítunk egymásra, mint amit valaha is beismernék.