Vincent Trybou

Az igazságtalanság pszichológiája

részlet

Corvina

© Vincent Trybou, 2022
Original edition © Courrier du Livre, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Vincent Trybou: Psychologie du sentiment d’injustice. Comprendre et traiter la souffance.
Le Courrier du Livre, Paris, 2022

Hungarian translation © Kiss Kornélia, 2023

Borító és könyvterv: Karcagi Klára
A borítón használt fotó forrása: Shutterstock.com/file404

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6912 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Prológus – Párizs, Roger Le Gall-uszoda

Első rész – Az igazságtalanság pszichológiája

Bevezetés Igazságtalanság, igazságtalanságérzés, rágódás az igazságtalanságon

I. fejezet – Az igazságtalanságérzés fontos dolog (1. eset)

II. fejezet – Merev gondolkodási sémák (2. eset)

III. fejezet – Nehéz kilépni a saját elménkből „Kognitív fúzió és decentralizáció” (3. eset)

IV. fejezet – Térjünk vissza életcéljainkhoz, ezek tartanak össze bennünket (4. eset)

V. fejezet – Gyötrődés helyett inkább oldjuk meg a problémákat (5. eset)

VI. fejezet – Csillapítsuk le a heves érzelmeket, különben nem tudunk egy lépéssel hátrább lépni (6. eset)

VII. fejezet – Impulzivitás

VIII. fejezet – És ha valami sokkal mélyebbről van szó? Korai trauma

Második rész – A gyász pszichológiája

Amikor a másik nincs többé

A patológiás gyász

Hogyan hagyjuk magunk mögött a szenvedést?

Hogyan használjuk gyászfolyamatban a hat esetet?

Harmadik rész – Politika és igazságtalanságérzés

Kommunikáció és manipulálás

Az érzelmek szerepe

Harag, frusztráció, neheztelés, igazságtalanságérzés az agyban

Bizonyosságérzésre van szükségünk és a lehető legegyszerűbb gondolatokra: ezt hívjuk kognitív egyszerűségnek

A bűnbak

Az összeesküvés-elméletek gyakorlati oldala

A populizmus szerepe

Nézzünk szét a szélsőjobb háza táján

Nézzünk szét a szélsőbal háza táján

Média és közösségi háló

Éntudatosság

Dzsihádizmus: deklasszálódás- és igazságtalanságérzés

Az én személyes harcművészeti kézikönyvem: tanuljunk óvatosságot, és őrizzük meg lelki egészségünket

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

Prológus
Párizs, Roger Le Gall-uszoda

Szokásomhoz híven épp a Nation metrómegállóhoz közeli uszodában szeltem a vizet. Nagyjából egy órája lehettem ott, amikor észrevettem egy harmincas férfit; az öltözőből jött ki, leült a medence szélére. Lehajolt, levette a jobb combjára erősített protézist, falnak támasztotta. Bicebócázva elindult a medence felé, becsúszott a gyorsúszó sávba, ahol én is úsztam, köszönésképpen biccentett egyet, és már el is húzott, mint valami torpedó.

Vajon mi történhetett vele? Motorbalesete volt? Elsőként ez jutott eszembe. Akárhogyan is, igazából az lepett meg, milyen gyorsan úszik.

Aztán úsztam szépen tovább. Jó negyedóra elteltével a férfi beszédbe elegyedett velem. Gyorsúszásról, hátúszásról, pillangóról, nyugodt és zsúfolt uszodai időszakokról. Aztán hirtelen kilőtt, mint egy rakéta, és jól otthagyott.

Első rész
Az igazságtalanság pszichológiája

Bevezetés
Igazságtalanság, igazságtalanságérzés, rágódás az igazságtalanságon

Az igazságtalanság az „igazságosság hiánya”. Történik velünk valami, ami nem illeszkedik a dolgok rendjébe, a világ nem a megszokott módon működik, előáll valami, aminek nem kellett volna megtörténnie. Vagyis az igazságos és kiszámítható ellentétéről beszélünk. Egy „normális”, „erkölcsös”, „etikus” világban nem szabadna ilyesminek előfordulnia. Inkoherens, elfogadhatatlan, ellentmond a világ hallgatólagos beleegyezéssel működésének. Számunkra igenis létezik az alapvetően jó és rossz, normális és nem normális, tiszta és tisztátalan dolgok eszménye.

Az igazságtalanságot és jogtalanságot elkövetheti valaki egy másik személlyel vagy rendszerrel (vállalattal, országgal stb.) szemben, egy vagy több személlyel szemben, de gondolhatunk egyetlen ember vagy egy egész nép sorsára is. Lelkünk legmélyén érezzük, hogy valami nagyon nem stimmel, nem úgy állnak a dolgok az Univerzumban, ahogyan elképzeltük (vagy ahogyan tanították). A történtek erodálják a „jóság”-ról alkotott elképzelésünket. Úgy érezzük, hiába voltunk „tiszta lelkűek”, „lelkiismeretesek”, „egyenesek”, „becsületesek”, ez a valami mégis melegebb éghajlatra küld bennünket, csak mert neki úgy tetszik. Semmi rosszat nem csináltunk, az orvos mégis közli velünk, hogy súlyos betegek vagyunk. Terveket kovácsolunk, de minden húzódik-halasztódik, vagy éppen füstbe megy. Megbíztunk valakiben, és hátba szúr. Mindegyik esetben az jut először eszünkbe: „Mi rosszat csináltam, hogy ezt érdemlem? Miért történik ez velem?”

Az igazságtalanság számtalan helyzetben megmutatkozhat, mindannyiunk életének része. Elkerülhetetlen, hiszen a többi emberrel való kapcsolatunk, szakmai életünk, és úgy általában az élet központi része. Gyerekkorban ez az az érzés, amikor valaki más helyett minket büntetnek meg, vagy ha a legjobb barátunk szóba sem áll velünk, elveszítünk egy meccset, noha a másik csapat csalt. Kamaszkorban akkor érezhetjük, amikor az általunk szeretett személy megvetően viselkedik velünk vagy elhagy, miután közölte, hogy már nem szeret (vagy faképnél hagy egyetlen árva szó nélkül), esetleg éppen akkor, amikor zaklatók céltáblájává válunk, mert mások vagyunk, gyengébbek, kövérebbek stb. Felnőttkorban mindehhez hozzájön a mérgező munkahelyi környezet, a rossz kollégák, az általános munkanélküliség és az adózás. Megtapasztalhatjuk, milyen nehéz beiskolázni egy pszichésen vagy fizikailag hátrányos helyzetű gyereket. Megtudjuk, hogy a családtagunk vagy barátunk rákos, „pedig még olyan fiatal!”. Tudomásunkra jut, hogy X öngyilkos lett, Y húszévesen autóbalesetben meghalt. Mindez derékba törheti az „alapvetően jó vagy legalábbis semleges” világról alkotott koncepciónkat. „A dolgoknak nagyon nem így kellene menniük.” Mintha csak elvetemült démonok vagy istenségek mozgatnák a szálakat a háttérben, és örömüket lelnék abban, hogy mindent tönkretesznek, megbüntetik a tisztességesen és derekasan viselkedőket. Mindez régóta foglalkoztatja az embereket, például Platónt is a Krisztus előtti IV. században.

De ezt érezzük lelkünk legmélyén akkor is, amikor valamilyen formában visszaélés történik. Ilyenkor szomorúság és düh kavarog bennünk. Szomorúak vagyunk, hiszen a legtöbb esetben mintha kiszakítottak volna belőlünk egy részt, megcsaltak, elveszítettünk valakit (meghalt vagy cserbenhagyott egy barátunk), elveszítettünk egy ideált (testvériesség, becsületesség munkában vagy sportban). És persze dühösek is vagyunk, mert hülyének néztek bennünket, manipuláltak. Úgy érezzük, a többi ember vagy a sors hátba támadott, pedig mi minden erőnkkel azon voltunk, hogy tisztességesen viselkedjünk. Mindezt egyfajta agresszióként éljük meg. Gyakran a szó szoros értelmében erről van szó: fizikai vagy verbális agresszió ér bennünket. Vagy ha nincs is fizikai vagy verbális agresszió, de gondolkodásmódunkat, a többi ember jóságába és becsületességébe vetett hitünket, identitásunkat, feddhetetlenségünket, szándékainkat erőszakolják meg, tiporják sárba. Legbelül úgy érezzük, hogy alantasság, erkölcstelenség, romlottság, árulás, illojalitás, csalás, rászedés, képmutatás, aljasság, hitszegés, becsapás és erőszak jutott osztályrészünkül. Hosszú a lista, hiszen a szenvedés is valós. És az ember elvárná, hogy megbüntessék, akit kell, hogy legyen reparáció, hogy az élet visszatérjen a rendes kerékvágásba, amikor még minden igazságos volt. Platón így beszél erről a Gorgiaszban: „A legrosszabb tehát annak, aki […] a legnagyobb jogtalankodásai közepette eléri, hogy főbenjáró gonoszságaiért rendre sem utasítják, meg sem fenyítik, meg sem büntetik.” Az igazságtalanság évezredek óta izgatja a filozófusokat, ahogyan a reparáció szükségessége is. Az érzéshez szorosan hozzátartozik a neheztelés, harag, megalázottság és kisebbségi érzés. Az igazságtalanság reparáció és beismerés után kiált. Ilyenkor nemcsak dühöt érzünk, de egyfajta gyűlöletet és bosszúvágyat is.

Az igazságtalanság érzése univerzális. Minden emberi lény érezte már. Ennek a heves érzésnek köszönhetően vágyunk évszázadok óta több jogszerűségre és elismerésre fizikai, pszichés, valamint társadalmi elfogadás és egyenlőség terén. A cél mindig az, hogy igazságot szolgáltassanak nekünk, és hogy olyan világ épüljön, amely jobban figyelembe veszi elképzeléseinket. A világ, amelyben egyre több és több demokratikus ország található, arra vágyik, hogy a hóhérokat ítéljék el, az áldozatoknak pedig szolgáltassanak igazságot. Mindez legitim, normális és elvárható.

Persze az is előfordul némelyeknél, hogy szinte belefulladnak a saját igazságtalanságérzésükbe. Mintha csapdába estek volna attól, ami történt velük, és az életük működésképtelenné vált. Vajon ez szoros következménye annak, ami hirtelen villámcsapásként tört az életükbe? Vagy vannak az állapotukat súlyosbító mechanizmusok is?

Komoly pszichés betegségekben szenvedőket kezelő pszichológusként mindig meglepődve állapítom meg, hogy betegeim első gondolatai nem feltétlenül betegségükhöz kötődnek. OCD-s (obszesszív-kompulzív zavar, másnéven kényszerbetegség) pácienseimet, természetesen, nagyon is visszavetik tüneteik, nevezetesen kényszerességük, hiszen folyamatosan ugyanazon jár az eszük. Ritka nyugodt pillanataikban viszont sokkal szívesebben foglalkoztatja őket a tévéműsor, a családjuk, a zene, vagy éppen az eltervezett nyaralás. Ugyanez a helyzet a bipoláris betegekkel is. A depresszív és mániás szakaszokon kívül ugyanazokkal a dolgokkal vannak elfoglalva, mint a többi halandó: családi és baráti összejövetelekre járnak, szórakoznak, moziba mennek, rendet raknak, vagy éppen meghallgatják Lady Gaga legújabb albumát.

De miért is ne viselkednének így? „Hát azért, mert súlyos betegségben szenvednek. Ez pedig felzabálja az életük legjavát. Mert nem lehet kiteljesedett szakmai és magánéletük. Hiszen szenvednek!”, mondhatnánk. Valójában nem így van. A többségnek nem dől romokba az élete, egzisztenciája.

De említhetném rákos betegeimet is. Nem azért járnak hozzám, mert rákosok. Már a betegségük előtt is kezeltem őket. Egyéb problémák miatt, csak aztán, mint derült égből a villámcsapás, kiderült, hogy rákjuk van, akár kétféle is. És egyikőjüket sem döntötte romba a rák. Inkább az borította ki őket, hogy a kezelésektől állandó hasmenésük van, vagy – teljesen jogosan – szorongtak egy röntgentől vagy egy vizsgálat eredményétől, esetleg deprimáltak voltak néhány napig, mert a röntgen állapotrosszabbodást mutatott. Könnyű volna a „Persze, mert tagadásban vannak!” kezdetű érvvel előhozakodni. Nem, nincsenek tagadásban. Egyszerűen arról van szó, hogy az agyuk nem akarja tönkretenni egészségüket.

Azt jelentené-e mindez, hogy a súlyos betegek nem is gondolnak a betegségükre? A tanulmányok nagyon szórt eredményt mutatnak: a rákos betegek körülbelül 40%-a szorong, 20%-uknak pedig depresszív zavarai vannak. Az előrehaladott stádiumban lévő rákos betegek 50%-a szorong a haláltól, ehhez vegyük még hozzá a testi elváltozásokat és a fájdalmat.

Egy 516, előrehaladott stádiumban lévő rákos beteg adatain alapuló tanulmány szerint 57%-uk komoly emocionális szenvedést él át, 24%-uk depresszív zavarral küzd, 11%-uk pedig igen súlyosan szorong. Ezek az emberek rongálják testi és lelki egészségüket, mert azon aggódnak, mi fog velük történni, és talán (vagy biztosan) meg fognak halni. Így aztán pszichológiai kutatások egész sora foglalkozik azzal, hogyan kellene kezelni az onkológiai osztályok betegeinek szorongását. Mindenféle foglalkozásokat találtak ki, amelyek során igyekezték megtanítani a betegeknek, hogyan kezeljék megfelelően stresszes gondolataikat, hogyan álljanak hozzá depressziójukhoz, szorongásukhoz és attól való félelmükhöz, hogy nem fognak meggyógyulni vagy visszaesnek. A számok mindezek ellenére azt mutatják, hogy a páciensek nagy százaléka betegsége miatt nem szorong és nem is depressziós. Kijelenthetjük tehát, hogy a rák önmagában nem jelenti feltétlenül, hogy valaki a halálon rágódik, vagy azon, mennyire igazságtalan dolog a betegsége.

Néhány évvel ezelőtt műkaros nő keresett fel depresszióval. Bipoláris volt, kamaszkora óta számtalan depressziós korszakon esett át. Jobb karját autóbalesetben veszítette el. Sokszor vállához erősített protézissel érkezett. Leült, majd bal karja segítségével protézises karját az ölébe helyezte.

Egyszer aztán elérkeztünk ahhoz a pillanathoz, amikor megkérdeztem tőle, hogyan viseli jobb karja hiányának tudatát. „Tudja, az elején nehéz volt, de az ember végül mindenhez hozzászokik”. Ugyanúgy dolgozik, szerelmi életet él.

Mintha földönkívüliek volnának, igaz? Hiszen szenvedniük kellene. Egész nap a sorsukon kellene deprimáltan rágódniuk. Persze, az életük már nem ugyanaz. Bizonyos dolgok lehetetlenné váltak. Sokan például – fogyatékkal élőként – még a gondolatát is visszautasítják bármiféle szerelmi kapcsolatnak. Gyakran halljuk ugyanazt a választ: „Igen, tény, hogy ez történt velem, de nem gondolok rá.”

Néhány nappal a Charlie Hebdót ért támadás után együtt poharazgattam egy libanoni barátnőmmel, aki élete javarészét Libanonban töltötte. Néhány éve él Franciaországban. „Odahagytál egy országot, ahol autókat robbantanak fel, egy olyan országért, ahol fanatikusok karikaturistákat ölnek”, mondtam neki. Nagyon világos választ adott, miközben legyintett: „Á, én ehhez már hozzászoktam. Nagyon erősen arra kell koncentrálnom, hogy más is van a világon. Kislánykoromban sokszor ébredtünk arra az éjszaka kellős közepén, hogy menedéket kell keresnünk.”

Néhány héttel később ő hívott meg egy italra. A szerelmi életéről akart mesélni. Viharos kapcsolatba keveredett egy palesztin származású francia férfival.

− Tudod, mit mondott nekem? – kérdezte.

− Mesélj – válaszoltam.

− Elkezdtünk vitatkozni egy hülyeségen, hogy mit vacsorázzunk.

− És?

− És a pasas a legnagyobb nyugalommal azt mondja: „Na ja, te nem értesz semmit, éled a magad nyugodt kis párizsi életét. De az én bátyám a bombázásokban halt meg!” Jónak mondja, mi?

− Ajaj…

− Erre azt válaszoltam, és persze lehet, hogy egy kicsit gonosz voltam, de azért mindennek van határa: „Te a bátyádat veszítetted el a bombázásokban, én pedig a szüleimet! Úgyhogy fejezd be a nyávogást, senkit nem érdekel! Foglalkozz mással. És állítsd le magad, mert az egész kezd az agyamra menni, de tényleg.”

− Nem is tudtam, hogy a szüleid meghaltak.

− Harminc éve történt, múlt idő.

Milyen groteszk az ilyesfajta párbeszéd… Normális dolog a bátyánk halálával előhozakodni, amikor azt beszéljük meg, mi legyen a vacsora, vagy túlzás? Normális dolog valakinek, aki úgy érzi, hatalmas igazságtalanság történt vele, azt válaszolni, hogy halálra untat bennünket, és az agyunkra megy? A valódi vita abban áll, hogy ez a két ember nagyon hasonló helyzetben veszítette el a hozzátartozóit, csakhogy egészen máshogyan élik meg a történteket. A barátnőmnek nem a szülei elvesztése okoz fejtörést, hanem a szerelmi élete.

Térjünk vissza egy pillanatra rákos betegeimre. Egyikük 75 éves, és gyakran mondja nekem: „Az az egyik legkellemetlenebb dolog a rákban, hogy a hasmenés miatt nem tudok múzeumba menni. Meg hogy vizsgálatról vizsgálatra járhatok.” Egy másik betegem 24 éves, gyakran vannak időszakosan fellángoló fájdalmai. Ettől eltekintve nézi a híradót, és a barátnőjével tölti az idejét. A harmadik betegem 40 éves, és gyakran meséli, mennyire idegesíti túlságosan aggodalmaskodó felesége, aki folyton ott jár a sarkában.

Az igazságtalanságérzés komplex dolog, ugyanis a gyász fogalmát rejti magában. A dühöt, hogy valaki vagy a sors elbánt velünk, és sosem kértek tőlünk bocsánatot. Hogy hátránnyal élőként születtünk, és persze az egész világnak jogában áll mindenféle dolgokat csinálni, mi pedig ha a felét megtehetjük, vagy még annyit sem. Hogy minden jól ment, hirtelen jön egy baleset, és szinte semmire nem vagyunk képesek. Hogy a legtöbb ember nem akar majd közelebbi ismeretségbe keveredni velünk, mert csak egy karunk van. Hogy az a fiatalember olyan korán meghalt, pedig alig élt. Az igazságtalanságérzés elválaszthatatlanul kötődik a gyász fogalmához: valamit elvettek tőlünk, és soha nem fogják visszaadni.

Vajon hol a határ, ameddig legitim és észérveken alapuló a fájdalmunk? Honnantól kezdve „zabál fel” patológiásan bennünket? Milyen kritérium alapján tudjuk a normális és a patológiás állapotot megkülönböztetni? Mondhatjuk-e, hogy ezek a gondolatok és érzések illegitimek? Természetesen nem mondhatjuk. Tökéletesen legitimek. Ráadásul erre a könyvre azoknak az igazságtalanságérzésben vagy gyászban fuldoklóknak van szükségük – és ebben hasonlítanak –, akik folyamatosan agyalnak. Ezen a ponton hadd elevenítsem fel az egyik bipoláris betegemmel folytatott párbeszédet, aki egyfolytában azon rágódott, micsoda igazságtalanság bipolárisnak születni. Amikor belépett a rendelőbe, rögtön láttam, mennyire felhúzta magát, szeme villámokat szórt a dühtől.

„A betegségem miatt elveszítettem a fogaim egy részét. A betegségem miatt kórosan kövér vagyok. A betegségem miatt a huszadik születésnapomat benyugtatózva töltöttem egy pszichiátria zárt osztályán. Sosem tudom reggelente, amikor felkelek, vajon képes leszek-e befejezni a napot. Hogy nem kerülök-e aznap mániás szakaszba, és a kórházban végzem a napot. És amikor látom odakint azt a sok embert – a jóisten látja, nem ítélkezem az életükről, mert ugye az is lehet, hogy még az enyémnél is bonyolultabb, de azért, a fenébe is, arra gondolok, hogy a francba lehet, hogy ez az egész a fejemre hullott? Mit csináltam előző életemben, hogy ez történik velem? Csak azt ne mondja, hogy megérti, mert nem érthet meg”, fejezi be.

− Természetesen nem élem át, amit ön. A beszámolóinak köszönhetően nagyjából átlátom, milyen hátrányokkal jár a betegsége, de nem vagyok beteg, tehát nem ismerem a betegséget, és nem vagyok benne. Azért elmesélhetek egy történetet? – kérdeztem.

− Mondja csak – válaszolta.

A szomszéd története

Képzelje azt, hogy súlyos betegségben elveszítette az anyukáját. Én az ön szomszédja vagyok. Épp az előbb tudtam meg, hogy az édesanyja meghalt, így becsöngetek, hogy részvétet nyilvánítsak.

„− Jó napot, épp most értesültem arról, mi történt az édesanyjával. Annyira sajnálom. Tudom, mennyire szerette. Őszinte részvétem – mondom önnek.

− Ó, köszönöm, Vincent, nagyon kedves öntől. Igen, ma éjjel halt meg – válaszolja nekem.

− Részvétem, további szép napot.

− Viszontlátásra.”

Tíz perccel később ismét csöngetek az ajtaján.

„– Megint én vagyok. Annyira sajnálom, ami az anyukájával történt. Sokat szenvedett. Őszinte részvétem.

− Köszönöm.”

Harminc perccel később.

„– Megint én vagyok. Ami az édesanyját illeti, tényleg nagyon sajnálom. Olyan jó asszony volt. Részvétem.”

Egész nap így megyek vissza újra és újra az ajtajához, legalább százszor. Végül is, normális: hiszen az édesanyja meghalt, és ez borzalmas!

„Én inkább azt mondanám, hogy a szomszédnál valami nem stimmel, mondja a páciensem.

− Maga szerint normális, hogy a helyzet súlyosságát tekintve valaki naponta százszor is becsönget az ajtaján?

− Nem, egyszer bőven elég, abból is ért az ember.

− Rendben, vagyis egyetért azzal, hogy egyrészt itt van az édesanyja halála, másrészt a szomszéd állandóan ismétlődő cselekedete?

− Egyetértek.

− Kimondhatjuk, hogy egyrészt a bipoláris zavar teszi tönkre az életét, másrészt viszont a bipoláris zavarral kapcsolatos gondolatai is rátesznek egy lapáttal?

− Igen, tulajdonképpen így van.

− Egyetért azzal, hogy épp elég a bipoláris zavar által okozott sok gond és hátrány, és nem hiányzik az agya által termelt rengeteg plusz dolog, amit hátizsákként cipel magával?

− Értem, mire gondol.

− Azzal is egyetért, hogy a bipoláris zavar már így is épp elég pozitív és önkiteljesítő dologtól vonta el, ezért semmi szükség arra, hogy az agyában tovább rágcsálja azokat a dolgokat, amik még maradtak magának?

− Igen, és értem a gondolatmenetét.

− Eszemben sincs banalizálni a betegségét, de mialatt ugyanazokon a gondolatokon járatja folyamatosan az eszét, sem a lábát, sem a kezét nem használja. Persze most nem azokról a gondolatokról beszélek, amelyek a depresszív fázisaiban érik utol. Mi most azokról az igazságtalanságérzésekről beszélgetünk, amelyek normális lelkiállapotaiban jutnak felszínre.

− Egyetértek.

− Akkor tehát képes volna kimondani a következőt: amit a bipoláris zavar nem tett tönkre, azt a bipoláris zavarból adódó igazságtalanságérzésen való folyamatos rágódás teszi tönkre?

− Igen.

− Képes volna esetleg arra is, hogy ezt a két dolgot szétválasszuk? Csak hogy ne utaljon ki magának dupla büntetést a bipoláris zavarért és a betegségén való folyamatos rágódásért.

− Ok.”

Szeretném elmesélni egy másik páciensem esetét is; 28 évesen diagnosztizáltak nála sclerosis multiplexet. Egész nap folyamatos és erőteljes fájdalmai vannak, nagy nehézségek árán tud csak mozogni. Vannak napok, sőt hetek, amikor még a lakást sem tudja elhagyni. Saját bevallása szerint gyakran valódi kálvária a lakáson belüli mozgás is, annyira fáj mindene. A legkisebb erőfeszítés rengeteg energiát vesz el tőle, napokra képtelenné válik bármire is. Az egyik videós ülésen a következő párbeszéd zajlott le közöttünk:

„Nagyon rossz a hangulatom, kezd bele. A betegségem miatt deprimált vagyok, főleg amiatt, hogy ennek következtében mennyi mindent nem tudok és nem is fogok tudni soha az életben megcsinálni, akkor meg különösen dühös vagyok, ha a többi ember életét nézem. Panaszkodnak, ha dugóba kerülnek, vagy elaludták valamijüket. Na igen, a többiek, a szuper nyaralásukkal meg a szuper gyerekeikkel. Legszívesebben pofon vágnám őket, hogy ilyen nevetséges semmiségeken nyavalyognak, na és persze a zseniálisan szuper életükért is szívesen behúznék nekik egyet. Ha képes volnék rá, ököllel verném a falat, vagy jól leégetném őket a Facebookon. Amikor megkérdik, hogy vagyok, legszívesebben azt válaszolnám: »Na, mégis, mit gondolsz, sclerosis multiplexem van, hogy lehetnék, te nagyon hülye?« Nyilván azt is tudom, hogy ha így folytatom, a környezetemben élők és a barátaim szépen otthagynak majd. De ha érdeklődnek a hogylétem felől, ordítani volna kedvem, már az egyszerű »Jól vagy?« is teljesen kiborít. Mert hogy nem, nem vagyok jól, és ezt ők is pontosan tudják. Ha viszont nem kérdeznék meg, az esne rosszul. Röviden, bármit csinálnak, sehogyan sem jó.

− Vagyis depresszióból és dühből keveri a saját Molotov-koktélját – válaszoltam.

− Így van, pontosan, képes vagyok mindenen rágódni, a legkisebb dolgokon is. Dühbe tudok gurulni egy facebookos fényképen vagy állapotjelzésen.

− Maga szerint a sclerosis multiplex okozza ezt, vagy a saját agya?

− Nézze, ha nem volna sclerosis multiplexem, ezek a problémák sem léteznének.

− Egyetértünk. A sclerosis multiplex az egész életét fenekestül felforgatta. Higgye el, ezt egy percig sem vonom kétségbe. Ha ön is egyetért, állapodjunk meg a következő alaptételben: ha az embernek sclerosis multiplexe van, az valóban súlyos hátrányt jelent, az igazságtalanságérzés pedig 200%-osan jogos. Tulajdonképpen csak azon gondolkodom, vajon az agya miért hajtogatja újra és újra ezt. Hiszen maga tudja, hogy sclerosis multiplexe van, és azt is, hogy az élete bizony komplikált. Képletesen szólva a legjobb helyen ül a színházban. Nekem pedig az az érzésem, áll maga mögött egy pasas, és kétpercenként megböki a vállát: »Na, láttad? Ezt tutira nem tudnád megcsinálni! Milyen kár! Te, figyelj már, láttad, milyen jól szórakoznak a többiek, te meg nem? Ááá… és ezt láttad, na, ezt te már soha az életben nem tudod megcsinálni. Szenvedsz? Várj, még nem fejeztem be.«

− Igaza van, pontosan így érzek – nevette el magát.

− Na de ki ez a pasas? Ki hívta ide?

− Nem tudom.

− Én pedig jól ismerem magát, maga okos nő. Szerintem nincs arra szüksége, hogy tízszer elmagyarázzák ugyanazt a dolgot. Ha megkérdezi tőlem, hány óra, és azt válaszolom, »fél négy«, megérti. Ha tízszer egymás után elismétlem, hogy »fél négy«, azt mondja majd nekem: »Teljesen hülyének néz? Elsőre is megértettem.«

Képzelje azt, hogy túlsúlyos, én pedig követem a metrón, az utcán, az üzletekben, és egyfolytában azt mondogatom: »Kövér vagy! Kövér vagy! Kövér vagy! Kövér vagy! Kövér vagy! Kövér vagy!«, egész álló nap. Zaklatásnak venné, igaz? Annál is inkább, hiszen maga is tudja, hogy túlsúlyos, nem kell ezt még külön az orra alá dörgölni. Arra sincs szükség, hogy az egész házat teleragassza ilyen feliratú post-itekkel.

− Teljesen igaza van.

− Tudja, hogy sclerosis multiplexe van. Maga tudja a legjobban, milyen hosszú a lista azokról a dolgokról, amiket nem tud megcsinálni, sőt amiket talán már soha többé nem tud megcsinálni. Vajon miért okoz az agyának kéjes örömöt, hogy folyvást felemlegeti magának?

− Azért, mert tönkre akarja tenni az életem.

− Egyetért azzal, hogy az agyával van a probléma?

− Egyetértek, mert ezeket én már mind tudom. És dupla büntetés a sclerosis multiplex meg ezek a gondolatok.

− Így van, dupla büntetés. Egyetért azzal, hogy jó volna, ha nem volnának ilyen gondolatai?

− De hogyan is ne volnának? Mondogassam magamnak, hogy nem, nem vagyok beteg, az életem szuper, és minden lehetséges?

− Dehogy; emlékezzen, nem kérdőjelezzük meg sem a hátrányát, sem az ebből adódó legitim érzéseit. Senkinek nincs joga megkérdőjelezni a gondolatait és érzéseit. Azt ajánlom, állítsuk takarékra a mosógépet az agyában, ami csak a már amúgy is tudott dolgokat forgatja újra és újra. Belehajszolja mindenféle vitába, deprimált lesz, és állandóan dühös. Ebből a dühből szerzi az energiáját?

− Dehogyis, épp ellenkezőleg, felemészti az energiáimat. Tönkreteszi a baráti kapcsolataimat. Nem a betegségem akadályozza, hogy szép pillanatokat töltsek a barátaimmal. A gondolataim akadályozzák. A gondolataim mindent megítélnek.

− Abban egyetérthetünk, nem azt kérem, hogy örüljön a barátai remek életének. Én csak azt kérem, ne fogadja el, hogy az agya tízszer is elismételje, hogy fél négy van. Sclerosis multiplexe van, az élete tönkrement. Sclerosis multiplexe van, az élete tönkrement. Sclerosis multiplexe van, az élete tönkrement. Sclerosis multiplexe van, az élete tönkrement. Azért egy idő után ez elég lehangoló, nem?

− Tulajdonképpen zaklat a saját agyam.

− Ennek az egésznek semmi köze a sclerosis multiplexhez. Ez mentális gyötrődés. A mentális gyötrődéstől való megszabadulás egyébként semmi esetre sem a súlyos betegség tagadását jelenti, vagy azt, hogy ne ismernénk el, milyen elementáris hatással van mindez az életére és a kiteljesedésére. Ez két különböző dolog. A sclerosis multiplex már annyi energiát és bátorságot követelt amúgy is magától, hogy muszáj csökkentenünk a pluszban rárakodó nehézségeket.”

A mentális gyötrődés veszélyes, miközben egy adott problémát tekintve nagyon is legitimnek tekinthető; ennek hangsúlyozása ugyanakkor egyáltalán nem új keletű gondolat. Számos kísérlet és könyv született az ACT-nek (Acceptance and Commitment Therapy, magyarul Elfogadás és Elköteleződés Terápia) nevezett pszichológiai irányzattal kapcsolatban. Noha az irányzat 1985 óta létezik, Franciaországba mégis jóval később jutott el; az ACT az érzelmek elfogadására, nem pedig elkerülésükre vagy az ellenük való harcra épít, és azt javasolja, hogy inkább a haszontalan gondolatokat kényszerítsük – sok munka árán – meghátrálásra. Az ACT nagyon behatóan vizsgálja a fizikai és pszichés fájdalmakat egyaránt okozó gyötrődések mibenlétét. A teória magában foglalja a buddhizmus által is hirdetett tudatos jelenlétet (angolul mindfulness); ezt a következő történetben is látni fogjuk, valamint meditatív jógatechnikákat (amelyek már jóval a buddhizmus előtt is léteztek). Tulajdonképpen azt mondhatjuk, hogy ez a buddhizmus és a jóga által jóval korábban létrehozott gyakorlat nyugatosított, tudományosított és teoretizált változata.

Az alábbiakban elmesélt két buddhista példázat szerintem nagyon jól szemlélteti ezt a legitimként elfogadott, de parazitaként élősködő gyötrődést, valamint a következő oldalakon kifejtendő ACT fogalmát.

A két szerzetes története

Két szerzetes sétál tökéletes csendben a kolostor felé. A folyóparthoz érve meglátnak egy asszonyt, aki nem szeretné bevizezni a ruháját, de át szeretne kelni a folyón. Megkéri hát az egyik szerzetest, vegye a hátára. A szerzetes visszautasítja, hiszen semmilyen kapcsolatba nem léphet nőkkel. A nő erre a másik szerzetest is megkéri, aki beleegyezik. Felveszi a hátára az asszonyt, átmegy vele a folyón, és leteszi a túlparton.

Ezer lépéssel később az első szerzetes megtöri a csendet, és azt mondja a másiknak:

„Nem értem, miért vetted a hátadra az asszonyt. Hiszen ellenkezik a szabályainkkal!”

Mire a másik így felel:

„Ezer lépés eltelt azóta, hogy leraktam az asszonyt a folyó másik oldalán, de te még mindig ott cipeled a gondolataidban.”

A buddhizmus egyik érdekes példázata Kisagotami története.

Kisagotami elveszíti egyetlen gyermekét. Mivel a fiatal anya képtelen elviselni a szörnyű fájdalmat, azon gondolkodik, hogyan kelthetné életre a fiát. Tudomására jut, hogy Buddhának hatalmában áll segíteni. Útra kel, hogy Buddhával találkozzon, és megkérdi tőle:

„Életre tudod kelteni a fiamat?”

− Igen – válaszolja Buddha. – Ehhez viszont különleges dolgokra lesz szükségem.

Kisagotami megkönnyebbülve kérdi, mire van szüksége.

Buddha azt válaszolja, keressen néhány mustármagot.

Így hát Kisagotami útnak indult, hogy beszerezze a mustármagokat; mindezek előtt Buddha még egy dologgal kiegészítette mondanivalóját: „Kérlek, csak olyan házból hozz mustármagot, ahol egyetlen anya, apa vagy gyermek sem halt meg soha.” Az asszony beleegyezett, majd elindult; városról városra járt, hogy beszerezhesse a becses alapanyagot. Bárhol kopogtatott is, az emberek jó szívvel adtak neki egy szem mustármagot, ahogyan Buddha kérte tőle. Csakhogy amikor Kisagotami megkérdezte, halt-e meg már valaki a házban, tapasztalnia kellett, hogy kivétel nélkül mindegyik házat megérintette a halál szele. Az asszony ekkor értette meg, hogy nem ő az egyetlen szenvedő ember, így gyermeke halálát is jobban el tudta fogadni. Hazafelé indult, hogy Buddhával találkozzon. Buddha megértő kedvességgel azt mondta neki: „Látod, Kisagotami, azt gondoltad, te vagy az egyetlen anya, aki elvesztette gyermekét. A halál már csak ilyen, senki sem élhet örökké.”

A mustármagkereső út Kisagotamit arra tanította, hogy minden egyes ember szenved ezen a földön. Buddha szavai ugyan a szenvedését nem törölték el, de már nem gyötrődött annyira, és nem is hadakozott a halál realitása ellen.

Mondhatjuk, persze, hogy mindez csak holmi „filozófiába bújtatott vallásos blabla”, és a valóságban átélni mindezt egészen más ügy. Ehhez minden jogunk megvan. Viszont igazán csak az a kérdés fontos, ami az alábbi oldalak olvastán vetődhet fel bennünk: „Vajon most már el tudjuk-e fogadni a gondolatot – legyen bármennyire nehéz is –, hogy elkülönítsünk egy súlyos problémát az agyunkban folyamatosan zakatoló gondolatoktól?”

Néhány páciensemnek ez rendkívül nehezére esik, ugyanis azt jelentené, hogy megtagadják saját szenvedésüket, tagadják, hogy valami történt, tagadják, hogy mindig van támadó és megtámadott fél.

22 éves, öncsonkító páciens jön hozzám terápiás kezelésre. Tízéves korában szexuálisan bántalmazta egyik családtagja. Azóta depressziós, és csonkolja magát. A terápia egy bizonyos pontján elértük, hogy képes volt jobban kordában tartani az érzéseit, már nem vagdosta az alkarját. Néhány hét múlva ismét találkozónk volt.

„Hogy van?, kérdeztem.

− Megint vagdosom magam – válaszolta.

− Miért?

− Észrevettem, hogy kezdenek eltűnni a sebhelyek, ezért elővettem egy pengét, hogy megint látszódjanak.

− Milyen hátsó gondolat rejlik e mögött?

− Nagyon egyszerű. Ha eltűnnek a sebhelyeim, az olyan, mintha nem erőszakoltak volna meg. Mintha az utóbbi tíz év szenvedései nem történtek volna meg. Mintha az agresszorom nem okozott volna annyi szenvedést. Azért vagdosom magam, mert bolond voltam, és így elég volt csak begyógyítani a sebeimet. Az agresszorom nem tehet semmiről, a fejemben van a hiba, így aztán csak azt kell rendbe raknom, ami odabent van.

− És ezt saját maga miatt csinálja, vagy azért, hogy a környezete lássa?

− Mindkettőért. Magamért, mert így világos, hogy ez az egész megtörtént velem. A családomért, nehogy azt higgyék, az egész csak a fejemben történt meg, és nem tett tönkre a dolog.

− 100%-ban megértem a gondolatmenetét, de mondja csak, személy szerint tényleg úgy gondolja, hogy megerőszakolták?

− Igen.

− Úgy érzi, mindez tönkretette az életét az utóbbi években?

− Teljesen.

− Dühös volna, ha valaki azt mondaná, hiszen ez semmiség, kitaláció az egész?

− Hát persze.

− Vagyis az agya tökéletesen tisztában van azzal, hogy erőszak áldozata lett, és ennek a mindennapjaiban még mindig súlyos következményei vannak?

− Így van.

− Tehát amikor nem vagdossa magát, a sebhelyei pedig elhalványodnak, vajon ki akarja eltávolítani az agyából, hogy mindez meg sem történt magával?

− Senki, de mégis olyan, mintha különben eltűnne.

− A nyomai valóban el fognak tűnni, hiszen ezért is jár kezelésre. Mert elege van a vagdosásból származó fájdalomból, elege van abból, ahogyan az érzéseit kezeli, elege van abból, hogy a családja átnéz magán, és nem ért semmit az egészből, a húga pedig nem meri magára bízni a gyerekeit. Azt gondolom, két ellentétes érzéssel állunk szemben: egyrészt meg akar szabadulni az életét tönkretevő vagdosástól, másrészt biztos akar lenni abban, hogy az erőszak valóban megtörtént, és az egész életét megváltoztatta. Hogyan tudnánk ezt a két érzést összehangolni?

− Nem tudom, de értem, hová szeretne kilyukadni.

− Miért keresett fel azzal néhány hónappal ezelőtt, hogy szeretné a vagdosást abbahagyni?

− Mert nagyon elegem lett belőle, hogy ettől függök, és rájöttem, kénytelen vagyok csinálni valamit, hogy jobban legyek, hogy megtanuljam kezelni az érzéseimet, máshogyan, mint ahogyan eddig kezeltem. És persze abból is elegem lett, hogy állandóan rejtegetnem kell a karomat a többiek elől, meg abból is, hogy mindenki furcsa lánynak tart.

− Jó, de miért keresett fel mégis?

− Normális életet akartam!

− Mit ért normális életen?

− Kezdeni akarok valamit az életemmel, rá akarok jönni, miért vagyok ezen a földön, mi tetszik igazán, és mit tudok megvalósítani.

− Oké. Szóval azért akarja abbahagyni a vagdosást, mert túl sok helyet foglal el az életében, és nem tud miatta kiteljesedni.

− Így van.

− Másrészt viszont folyton fel kell nyitnia a sebeit, hogy lássa, a múltja valóban létezett.

− Igen.

− Vagyis amikor felnyitja a sebeit, mondhatjuk-e, hogy a mindennapjai kizárólag saját múltjának tanújaként léteznek? Csak azért él, hogy emlékezzen, és másokat is emlékeztessen a múltjára?

− Nagyjából.

− Maga szerint lehet valamirevaló életcél, hogy a saját szenvedése mozgó emlékoszlopa legyen? Tudja, olyan, mint azok az emlékoszlopok a kis falvak főterén, a polgármesteri hivatal meg a templom mellett. Magának az a munkája az életben, hogy két lábon járó emlékoszlop legyen?

− Nem, de szinte látom magam előtt – válaszolta nevetve.

− Egyetért-e azzal, hogy a meggyőződése, miszerint az erőszak igenis megtörtént, tíz évet felemésztett az életéből, és a továbbiakban is számos fontos dolgot fog befolyásolni, hogy az erőszaktevője egy mocskos alak, szóval, hogy ez az egész meggyőződés mélységesen mélyen belevésődött az agyába, és az elkövetkező száz évben semmi sem verheti ki onnan, de ez csakis az agyában létezik? És hogy az elkövetkezendő években a saját céljaira kellene összpontosítania? Ugyanis az elmúlt napokban az agya már nem ezt közvetítette magának: »Erőszakot követtek el rajtad, szenvedsz, de kiélvezheted az életed, és azt csinálhatod, amit igazán fontosnak tartasz.« Ehelyett azt mondta: »Hát, anyukám, ott ragadsz a múltban, ahogyan a mamutok fagytak bele évezredekre a jégbe. És miközben a többiek vidáman élik az életüket, te folyton csak életed legborzasztóbb eseményét ismételgeted majd, ez lesz elkövetkező éveid egyetlen beteljesítendő feladata. Mármint hogy fájdalmat okozz magadnak, ahogyan valaki más fájdalmat okozott neked. Tömd csak tele a fejed az életedet tönkretevő betegséggel. De legfőképpen folytasd az erőszaktevő munkáját, aki már nincs is itt.«

− Igaza van, egyetértek.

− Mert magunk között szólva itt most maga okoz fájdalmat magának, nem az erőszaktevő. Ő az utóbbi időben már nincs jelen. Nem az ő kezében van a penge. A maga agya mondja a következőket: »Az a feladatod, hogy tanúskodj a múltról. Nincs jelened és nincs jövőd sem, te magad vagy Miss Múltba Révedő, nyakadban sálként hordod öncsonkításodat. A világ szemében te testesíted meg az ellened elkövetett erőszakot. Ne felejts el mosolyogni, és nézz szépen egyenesen a kamerába. Ez a feladatod, ne is gondolj arra, hogy valami másba kezdesz.« Az agya arra kéri, hogy saját szenvedésének emlékműve legyen. És semmi más. Arra kéri, hogy teljes identitását és életét az agressziónak szentelje. Isten ments, hogy jobban akarja érezni magát, hogy összeszedje magát, hogy az élete új céljaira koncentráljon.

− Egyetértek.”

A következő ülésen az alábbi dialógus hangzott el.

„Használta a pengét a régi sebei felnyitására?

− Nem, dehogy. Már nem tartom fontosnak.

– És ha eltűnnek a vágásai, mi lesz az agresszióval?

– Az agresszió nagyon is megtörtént, senkinek nincs joga azt állítani, hogy nem történt meg. Hozzám tartozik. Csakis én mondhatom meg, igaz-e vagy sem, jogos-e vagy sem.

− És ha valaki például azt mondja: »Nahát, már nem vagdosod magad, ezek szerint az egész nem is volt olyan vészes!«?

− Tojok rá! Nagyon nehéz volt, és most is nagyon nehéz, de nem ezért élek ezen a földön. Vannak más terveim is, nem akarok pusztán az a lány lenni, akit megerőszakoltak, és ezért vagdossa magát. Áldozat vagyok, ez igaz, de nem csak az.

− Eszébe jutott-e más áldozatokhoz hasonlóan, hogy lézeres kezeléssel eltávolíttatja a sebeit, vagy tetoválással elfedje?

− Nem, ez az életem része. Nem akarok neki szobrot állítani, de letagadni se. Itt vannak, és kész. Haladjunk!”

Kijelenthetjük, hogy egy szexuális erőszak nem súlyos dolog? Természetesen nem. Viszont, hadd mondjam el újra, nem szabad összekevernünk a megtörtént eseményeket a rajtuk való rágódással.

Hogy miért írtam ezt a könyvet? Nagyon szeretném, hogy mire az első laptól az utolsóig elolvassák, érettebben és felelősebben tudják a megtörtént eseményeket beépíteni az életükbe.

Ezeket a célokat tűzzük ki magunk elé:

Megpróbálok újra derűs lenni. Mindezt magamért teszem. Nem kicsinyítem, ami velem történt. Csak azt szeretném, hogy ne foglalja el az egész életemet, és ne emésszen fel. Ha továbbra is csak rágódom a dolgokon, az olyan, mintha még mindig a rajtam erőszakot tevő ember vagy helyzet markában volnék.

Felesleges a dolgokon rágódni: a jövőbeli problémákat nem oldja meg, és fontos energiákat emészt fel. Mialatt a másik emberről vagy a balsorsról beszélek, nem arra koncentrálok, ami igazán fontos nekem.

A múltat nem változtathatom meg, de a múlttal kapcsolatos gondolataimat és érzéseimet tudom máshogyan kezelni.

Nem hagyom, hogy a múlt a jelenben is szenvedést hozzon az életembe. Nem akarok úgy élni, mint a jégbe fagyott mamut.Mert az nem élet!

Jelenleg a probléma nem az, ami valójában történt velem, hanem az az idő, amit gyötrődéssel töltök.

Ha a másikat szidom, és egyfolytában csak rá gondolok, teljesen nyilvánvaló, hogy ezzel életben tartom a fejemben a történteket, mégpedig az én káromra. Tehát csakis én fizetek meg érte, senki más!

Ha másra is képes vagyok gondolni, az nem azt jelenti, hogy megbocsátottam az illetőnek, nem is azt, hogy fátylat borítottam a történtekre, mintha semmi sem történt volna; sokkal inkább azt jelenti, hogy már semmi kedvem az életenergiám nagy részét erre fordítani. Jogomban áll nem felejteni, de az egészségemre is gondolnom kell! Mi volna, ha csak egy kis helyet tartanék fenn a történteknek? Nem vagyok felelős értük. Nem vagyok felelős a történtekért. Saját magam lelki egészségéért azonban igenis felelős vagyok.

Mi volna, ha ahelyett, hogy vég nélkül ugyanazokon a dolgokon jár az eszem, azon gondolkodnék, ami valóban fontos az életemben?

Hadd mondjam el ezen a ponton, mi is ennek a könyvnek a fő mondanivalója: az emberi agy tulajdonképpen egy hatalmas gyomor. Az a feladata, hogy az észlelt dolgokat megeméssze. Egyes tanulmányok szerint a közeli hozzátartozójukat elveszített emberek 11–34%-a éli meg nagyon nehezen a gyászfolyamatot. Tudatosítsuk magunkban azoknak az embereknek a számát, akik viszont nem borzalmas kínként élik meg a gyászfolyamatot: 66–89%! Más szerzők azt emelik ki tanulmányaikban, hogy a hozzátartozójukat gyászolók negyede-fele nem a klasszikus szenvedést éli meg a folyamatban; sem a gyász idején, sem a későbbiekben. A közeli hozzátartozójukat elveszítő emberek többsége spontán módon gyógyul, és újra magára talál. Egyszóval bármilyen súlyos eseményről legyen is szó, az emberi agy idővel képes feldolgozni, megemészteni. Az emberek többsége elvégzi a gyászmunkát, és folytatja tovább az életét.

A mi szempontunkból az az érdekes, hogy egyes emberek agya, életük bizonyos szakaszában miért nem képes a dolgokat megemészteni. Az agynak az a dolga, hogy emésszen. Ezért is beszélünk „gyászmunkáról”. Időbe telik, amíg az agy megrágja és megemészti a történteket. Gyorsabban vagy lassabban, de a folyamat mindig végbemegy. Elvégre az agynak ez a dolga. És jó is, hogy csinálja, máskülönben nem tudnánk működni, hiszen minden egyes bennünket ért kritika, kudarc, szakítás és gyász földbe döngölne. Jól jegyezzük meg az alábbi alapvető információt: az agy akkor nem emészt megfelelően, ha valami akadályozza a megszokott munkavégzésben. Ha valami akadályokat gördít elé.

Nézzük csak, mit mond néhány tanulmány, így jobban és részletekbe menően megértjük, mit jelent, ha az agy „normálisan” végzi az emésztési folyamatot, és mit jelent, ha nem: a gyászoló emberek 35–42%-a deprimált a halálesetet követő hónapban, utána viszont a szám csökken. A halált követő hatodik hónapban a deprimáltak száma 25–32%, majd egy évvel a halálesetet követően 16–27%-ra csökken. A depressziós állapot a gyászolók 85%-ánál magától elmúlik, mégpedig 6-10 héttel a közeli hozzátartozó halála után.

De nézzük részletesebben. A tanulmányok alapján bonyolult gyászfolyamat figyelhető meg:

•a gyászfolyamatot megélők 9%-ánál (vagyis 91%-uk normálisan éli meg);

•az özvegyek 20%-ánál, a halálesetet követő 3–7 hónapban;

•a pszichés zavarokban szenvedők 34–100%-ánál a halálesetet követő 10 éven belül (vagyis olyan személyeknél, akiknél egyébként korábban is zavarokat észlelhettünk a szülőkkel való érzelmi kötődés minőségében: érzelmi kapcsolódás, támogatás, védelmezés, önállóságra való törekvés gyermekkorban);

•egy gyermek halálakor, ugyanis ez mindig bonyolítja a gyászfolyamatot, főképpen, ha kisgyermekről van szó;

•ha egy hozzátartozót balesetben veszítünk el, mert ezt mindig nehezebb feldolgozni, mintha hosszan tartó betegség után hal meg valaki.

Mit tud a pszichológia az agy természetes emésztését akadályozó dolgokról?

Elsősorban az alább felsorolt mentális gyötrődések blokkolják az agyat abban, hogy elvégezhesse természetes asszimilációs munkáját. Az igazán érdekes mindig a gyötrődésre való hajlamot létrehozó jelenség.

Mi a magyarázata a „mosógép-mechanizmusnak”? A mentális gyötrődést több dolog is okozhatja:

•Kisebbségi érzés: rosszat mondtak rólunk, és ez nem hagy nyugodni, szinte a torkunkon akad. Ameddig a dühöt, szomorúságot és igazságtalanságérzést nem verbalizáljuk, az emóciók blokkolódnak, az agy pedig körbe-körbe jár. Sebzettnek, elhagyottnak érezzük magunkat, hiszen kihasználtak bennünket, és nincs jogunk semmihez. Ha viszont kimondjuk a dolgokat, visszaszerezhetjük integritásunkat.

•A világról és az emberekről való merev gondolkodásmód: a világ csak úgy működhet, ahogyan mi gondoljuk, nem máshogy. Amint a dolgok más irányt vesznek, rögvest úgy érezzük, igazságtalanság történt. Mindez együtt jár azzal, hogy hajlamosak vagyunk magunkra vonatkoztatni mindent, ami pedig csak a világ általános működéséből következik. El kell fogadnunk, hogy a világ már csak úgy működik, ahogyan működik. És azt is, hogy az életben léteznek negatív érzelmek.

•Nehézséget okoz a jelen megélése: vannak emberek, akik állandóan csak gondolkoznak, így szinte teljesen lekapcsolják magukat a világ köldökzsinórjáról. Beszippantja őket az örökös gyötrődés, és csak nagy nehezen tudnak kiszakadni belőle. A valóban fontos dolgokra – vagyis az elérendő célokra és értékes dolgokra – kevés energia marad, mivel az agy másodlagos dolgokra fordít időt, ezzel kiszorítja az igazán fontos történéseket.

•Nehézséget okoz tényekre támaszkodva megoldani egy problémát, hajlamosak vagyunk újra és újra elmondani, micsoda katasztrófa történt velünk, és ez az egész úgy ahogy van, nem normális.

•Érzelmeink csatornázásra nincsenek eszközeink, így megnyugodni is nehezen tudunk.

A fenti pontokat alaposabban is kifejtem, mert szeretnék eszközöket adni ahhoz, hogy rendet tehessünk a gondolataink között, amelyek csak plusz súlyként rakódnak az amúgy is nehezen viselhető mindennapokra.

Ezeket a pontokat szemlélteti a következő táblázat, ami egyébként nagyon jól használható a terápiás kezeléseken. A táblázat az ACT- és CBT-terápiák különböző lépéseit követi; ezek a terápiák számítanak manapság a legpragmatikusabb terápiás modelleknek.

Úgy érzem, igazságtalanság történt velem.
Nem akarom, hogy az érzés felemésszen, ezért áttanulmányozom az alábbi hat lehetséges esetet.
Hogyan kezeljem már most a velem történteket?

1. eset

2. eset

3. eset

Nem veszik figyelembe, amit mondok, a véleményem nem számít. A némaság belülről blokkolja az érzelmeimet.

Ez az a helyzet, amikor az emberek állandóan kihoznak a sodromból, pedig valójában nincs is miért haragudnom.

Olyan dolgokon rágódom folyton, amelyeknek nincs is konkrét tartalmuk. Mintha egy semmibe vezető spirál közepén volnék.

Határozottan fogok fellépni, mert így tudom érvényesíteni a jogaimat és megvédeni a határaimat, máskülönben a dolgok unos-untalan ugyanúgy ismétlődni fognak.

Figyelnem kell, hogy ne gondolkozzam olyan mereven.Figyelnem kell, hogy ne vonatkoztassak mindent magamra. Csakis arra szánok energiát, ami igazán fontos nekem.

Vissza kell térnem a jelenbe, és csak a fontos dolgokkal kell foglalkoznom.

4. eset

5. eset

6. eset

Visszatérek a céljaimhoz és célkitűzéseimhez. És most hogyan tovább a kiteljesedéshez?

Tényszerű és reális problémával állok szemben, amelyet csakis pragmatikus módon lehet megoldani.

Az érzéseim túlságosan intenzívek, az egész elmémet elfoglalják. Tényleg túllépek minden határt.

Legfőképpen olyan dolgokat fogok csinálni, amelyektől úgy érzem, hogy megvalósítom és kiteljesítem saját magam.

Vajon jól cselekszem? Van még valami megszerveznivalóm az üggyel kapcsolatban?

Tudatom teljes birtokában igyekszem megszelídíteni az érzéseimet, és takarodót fújok. A másik öt esetet később újraolvasom.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Inter – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Sans Pro – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License