SZEPES MÁRIA

Mágiák könyve I-II.

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve az internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-313-1 (epub)

ISBN 978-963-529-314-8 (mobi)

A mindennapi élet
mágiája

Bevezetés

Ezt a tanulmányt, amelynek különös kiterjedései közé benyitnak most, jó néhány évvel ezelőtt írtam. Csak közeli barátaim kaphatták meg tőlem elolvasásra akkor, a pszichológiának és a szabadabb szellemi témáknak kedvezőtlen körülmények miatt. Akikhez eljutott, komoly válságokat győztek le ütközéseket kerülő, önmagukkal és a világgal megértőbb viszonylatokat teremtő módszerem segítségével. Hasznát vették megoldhatatlannak tetsző gondjaik közt vergődve. Amolyan „ágy melletti” kézikönyv lett belőle. A mindennapi élet mágiája megoldást kínál, hogyan küzdjük le kedvetlenségünket, miképpen térjünk ki a fájdalmas konfliktusok elől, s mitől válhatunk a közösség sikeres, rokonszenves, népszerű, alkotó tagjává.

Eddigi olvasóim az évek során felkészültek e műfaj nyelvezetére, azokat viszont, akik ilyen fogalmakkal nem találkoztak még, bizonyos nehézségek elé állítják bölcseleti utalásai. Igyekszem ezért minden érdeklődő számára érthetővé tenni közléseimet, mert egyetlen célom segíteni.

Mindenekelőtt az általában félretett, megvetett vagy babonásan elutasított mágia fogalmának pontos definíciójával kezdeném. A mágia valójában erőt jelent. A képzelet önmagát megvalósító varázserejét. S ha a varázserőt is idegenszerűnek érzik, hivatkoznom kell a modern orvostudomány felismerésére, miszerint a legtöbb betegség – az organikus bajok is – pszichoszomatikus (idegi) eredetű, s többnyire valamely betegséget feltételező képzelgéssel, rettegéssel kezdődik. Ilyen például a rákfóbia, a fulladástól való kóros félelem, a tériszony, de nyilvánvalóan feszültségbetegség többek között a strúma, a cukorbaj, a colitis, némely szívzavarok, a gyomorfekély, a vérnyomás-ingadozás, a kinyomozhatatlan eredetű allergiák; sorolhatnám a végtelenségig. Csaknem valamennyit a felelősségtől, mellőzöttségtől, csalódásoktól s egyéb pszichés sérülésektől „betegségbe menekülő” tudattalan védekezés váltja ki. S minden ilyen folyamat teremtő képzeletünkből burjánzik elő. Mert a képzelet nagy varázsló. És öntudatlanságában fekete mágus. Érzelmeink, gondolataink sugárnyomásával addig irritálja valamely szervünket, idegrendszerünket, anyagcserénket, szívünket, bőrünket, mirigyeinket, amíg azok először tüneteket mutatnak, majd valóban engedelmeskednek a veszedelmes szuggesztiónak. Iszonyaink zárótüzébe került szerveink, egész fizikumunk valódi szindrómát – betegségművet – produkál.

Nemcsak mint író, hanem mint pszichológus-karakterológus is megkíséreltem e könyv segítségével – tapasztalataim, statisztikáim szerint sikeresen – elhatolni a látható dolgok láthatatlan gyökeréig, az okozatok okáig. Módszerem célja az öngyötrő, rémképekké alvadó ártalmakból kitermelni a vakcinát, az ellenanyagot. A kórokozó képzetek gyógyító ellenképzeteit. Hippokratész szerint: ahol a méreg, ott a gyógyszer is.

A szándék, hogy ne fertőzzük magunkat jövőtől, jelentől, embertársainktól, helytállásoktól való félelemmel, sérüléseket kiváltó, helytelen magatartással, különösen a mi, feszültségekkel terhes világunkban, gondolom, becsületes, humánus törekvés. És az is, hogy nem csupán szavakat ajánlok fel az olvasónak, hanem olyan „gyógyszereket”, amelyek gyógyító hatását önmagamon is kipróbáltam.

Természetesen nem én találtam fel a romboló, sőt halálos képzetek és testi megbetegedések, önsorsszorító folyamatok közötti összefüggéseket. Carl Ludwig Sleich orvosprofesszor már az első világháború idején foglalkozott a „hisztériások” képzetei által teremtett meglepő jelenségek gyógyításával. Az úgynevezett hisztériát a tudat ellenőrzése, irányítása nélkül működő, egyfajta teremtő zsenialitásnak tartotta, s ennek számtalan bizonyítékát tapasztalta a vérző stigmáktól az álterhességen át egy halálraítélt esetéig. Ezt az embert vízzel teli kádba ültették hátrakötött kézzel. Csuklóit felületesen megkarcolták, s a vizet fokozatosan sötétvörösre színezték. A „páciens” egy idő múlva meghalt a kád vízben, mert azt képzelte, hogy elvérzett. Az önpusztító képzetek csaknem valamennyi emberben működnek anélkül, hogy nevet adnának neki. Az önbizalomhiány, az öregségtől, haláltól való félelem, amely ott tolong minden halandó tudat küszöbén, egytől egyig a lélek kórokozó fekélyei. Ez sajnos nem tagadható valóság. Számtalan megnyilatkozási formájában látható, utolérhető, bár az emberek elhárítják maguktól, próbálnak nem beszélni róla, önmaguk előtt is ködösítik. Állapotuk azonban egyre aggasztóbbá válik, s nagyon kevés orvos tud valóban tenni ellene, mélyre hatolva a rejtett gócokig, inkább különféleképpen adagolt, sokszor veszélyes mellékhatásokat kiváltó, a tüneteket átmenetileg csillapító kemikáliák segítségével próbálja betegét megszabadítani az egész érthetetlen betegségkomplexustól. Az pedig természetesen újra meg újra kiújul, mert a csupán testi tüneteket kezelő módszerek lényegükben hatástalanok. Igaz viszont, s ezt már évezredekkel ezelőtt is tudták – Hippokratész, Platón, Paracelsus és még előttük az ősi hagyomány, az egyiptomi filozófia, az antik és középkori bölcselők –, hogy a betegségnek igazi nevet kell adni. A félelem alapjában mindig halálfélelem. A fény eltünteti a sötétséget. A rémület bennünk működő vetítőszerkezet, s a szörnyek, amelyeket látunk, valójában saját teremtményeink. A test a lélek médiuma, a lélek jelbeszédének tüneti közvetítő eszköze.

Sleich professzor nagyszerűen megvilágította a psziché és fizikai médiumának szerepét. Összhangjuk jelenti életünk egyensúlyát; ellentétük lelkivilágunk felbomlását, katasztrófáját. Legyen bár valaki mégoly biztonsággal előreszáguldó lángelme, bírja bár a legvonzóbb műveltséget, ez csak zengő érc marad, ha az együtt érző idegrendszer a maga stabilitásával nem nyújt számára biztonságot. A kabbalista hagyomány így fejezi ki ezt: „a benső harmóniához szükséges, hogy az ember a szívével is gondolkozzék, és az agyával is érezzen”. E mondatot Várkonyi Nándor Az elveszett paradicsom című művéből idéztem részben, de hozzátettem az ősi tarot-tarokk játékszabályának befejező mondatát. Nem sokan sejtik e látszólag értelmetlen fogalomcsere villámfényű zsenialitását. Gondoljunk azonban arra, hogy egy nagy lexikális tudású polihisztor is lehet erkölcsileg gátlástalan, könyörtelen egoista, mert morálisan éretlen, s a természettel kontaktusban élő, egyszerű emberben is születhetnek tiszta, örök bölcsességek.

Ezek után nyugodtan le merem írni mondanivalóm lényegét, amelyet a modern természettudomány is igazol: saját félelmeink, gondolataink, rossz képzeteink betegei vagyunk, lélektanilag tehát önnön „fekete mágiánk” áldozatai. Neurózisaink nem a testünkben, hanem a pszichénkben kezdődnek. S csakis e gyökerekhez hatolva lehet megpróbálni segíteni azokon a kórképző gócokon, amelyek fizikai szervezetünk bántalmait okozzák. A gyógyuláshoz azonban mindig kettő kell! Egy, aki a látható reflexeken túl a láthatatlan okáig hatolva próbál segíteni minden esetben páciense egyedi karaktere szerint, egyéni módszerekkel; és a beteg, aki valóban gyógyulni akar. Nem ragaszkodik alibiképpen maga teremtette poklához. Elfogadja pszichikai elixírje valódi neveit, saját kórságából kivont gyógyszerét. Bizonyíték erre, hogy ugyanabban a betegségben szenvedő két ember közül az egyik az orvosnak, pszichológusnak hisz, tud, küzd, s ezért kilábal a bajából, teljesen meggyógyul. A másik viszont, aki feladta magát, nem tudja, nem akarja megragadni a felé hajított mentőkötelet, s belepusztul ugyanabba a kórba. Élni senki más helyett nem lehet. A másik tályogát sem operáltathatja ki valaki a saját testéből. Az orvos hiába ír kitűnő recepteket és ajánl bevált gyógymódokat, ha páciense nem él velük. A lélek betegségeinek számtalan rejtett oka, fedőneve van. Legtöbbször pótcselekvésként hoznak létre ijesztő tüneteket, amelyek organikus bántalmakhoz, s végül halálhoz vezetnek. A rejtett okok között gyakori a szeretetéhség, a feltűnési vágy, a bosszú, a zsarolás, a sérelmekért szerzett elégtétel, a helytállás előli menekülés, a felelősségtől való infantilis visszariadás és még sok egyéb más. A mélypszichológia nehéz területéhez tartozik az is, ha valaki féltékenység szította dühből, magányáért másokat okoló büntetésből öngyilkossági kísérletet követ el, remélvén, hogy a segítség idejében érkezik, végül azonban elszámítja magát, és belehal a látványos zsarolásba.

Ilyenformán tehát, ha öntudatlan fekete mágusként állandóan fertőzni, mérgezni, pusztítani tudjuk önmagunkat iszonyokkal, traumákkal, fóbiákkal, egzaltált képzelgésekkel, elvakult indulatokkal, miért ne lehetnénk végre fehér mágusok is, tudatosan, a fekete képzetek helyett az önbizalom, remény, megismerés sugárzásával, „varázsigéivel” űzve el agyunkból az árnyakat rémképpé formáló rettegést, ádáz, ártalmas ösztönzések hatalmát? Nincs szükségünk e mérgező salakra! Változtatnunk kell egészségtelen magatartásunkon!

A mindennapi élet mágiája modern magatartástan.

Eddig még senki sem bánta meg, ha kipróbálta ajánlott módszerét.

A sorsalakítás pszichológiája

Az emberi lét a múlt és jövő két pontja között játszódik le. Mindannyian a rejtélyes múltból az ismeretlen jövő felé tartunk. Kevesen tudják, illetve csak egészen kivételes szellemek tudatosítják, honnan jöttünk és hová tartunk. Az ember általában a születés és a halál két sorompója közé beszorítva küzd titokzatos ösztönzései megvalósításáért. Úgy érzi, e rövid időszakba kell bezsúfolni reményeit, ambícióit, szerelmi vágyait. Csak e villanásnyi létpillanat áll rendelkezésére homályos célja elérésére, amelynek a „boldogság” fedőnevet adja.

Bár e magatartás lényegében helytelen, mivel éppen a sóvárgott célhoz nem visz soha közelebb, mégis rejt valami transzcendens magot, amely a lélek tudattalan emlékezetében gyökerezik. Ez a mag az éppen folyamatban lévő inkarnáció fontosságának sejtelme.

A sorsalakítás, a sors fölötti uralom megszerzése állandó harc a determinációval, vagyis a szellem harca az anyaggal és a démonokkal. Az anyag rajtunk súlyosodik, a démonok bennünk tombolnak. A determináció kizárólag olyan mértékben és olyan módon érvényesül sorsunkban, ahogyan belső magatartásunk idézi és jellemünk aláveti magát neki.

Az alakulásban lévő sors nem a múltban vagy jövőben, hanem a jelenben izzik. E ponton zajlanak a különféle döntő folyamatok. Ebben a mozzanatban megy végbe a múlt feldolgozása és a jövő kialakítása. Tehát mindig, mindenkor a jelen az élet, az aktívan cselekvő, küzdő, felismerő jelenvalóság az egyetlen esélyünk önmagunk felszabadítására.

A létforma, amelyben élünk, a legközelebbi, megoldásra váró feladatunk. A félelem legyőzése nélkül sohasem lehetünk sorsunk uraivá. Elnehezült erőink megtisztítása nélkül nem szárnyalhatunk éteribb síkokra, ahol az élet feltételei sokkal kevésbé fájdalmasak. Vakságunk megszüntetése nélkül nem láthatjuk meg a lét titkait.

A mindennapi élet mágiájának ismertetése olyan eszközökhöz kívánja segíteni az érdeklődőket, amelyekkel kibogozhatják a kínos, megoldhatatlannak látszó, apró szövődményeket, amelyek a hétköznapok kicsinyességeihez, sikertelenségeihez és bosszúságaihoz láncolják őket. Ezek a kötelékek az égre tekintő képzelet számára Gulliver láncainak tűnnek, amelyekkel a liliputiak kötözték a földhöz. Ha azonban rángatni kezdi őket, kiderül, hogy a húsába vágnak, képtelen kiszabadulni közülük, csaknem teljesen megbénítják. Ha sikeresen kioldja őket, sorsának bonyodalmai, szakadékai fölé lendül, s úrrá lesz ott, ahol eddig leigázott rab volt.

Hangsúlyoznunk kell, hogy egy pillanatig sincs szó pusztán elméleti felismerésekről – épp csak azokról is. Az elmélet nélkülözhetetlen tervként szerepel e munkában, amely egyedül a megvalósítás által realizálódik. A megvalósítás annyit jelent, hogy e módszereket beleszőjük minden percünkbe, leghétköznapibb elfoglaltságainkba, az emberekkel és önmagunkkal való viszonylatunkba. Gondolat- és érzésvilágunkban éppúgy alkalmazzuk őket, mint cselekvéseinkben.

Az élet két áramlata

Öntudata minden embernek van, de legtöbbször hamis célokra pazarolja. Értékét lerontja az önimádat, a személyes fontoskodás és az a hiábavaló kívánság, hogy sorsába a körülmények szerencsés összetalálkozása hozzon hirtelen javulást. Pedig sem a hatalom, sem a jólét, de még a tudás, megértés, bölcsesség sem önkéntes adománya az életnek. Nincs olyan külső vagy belső eredmény, amelyet ne előztek volna meg nagy erőfeszítések. A „sikeres” ember sikerének feltétele képességeiben, magatartásában, erre való törekvésének tisztaságában van. A „népszerű” ember ösztönösen, de pontosan eleget tesz mindazoknak a kívánalmaknak, amelyek az ilyenfajta érvényesüléshez szükségesek. Ugyanígy a benső dicsőséget sóvárgó ember is úgy csoportosítja erőit, hogy ezen a területen hozza létre győzelmeit. Persze ez a becsvágy a legmagasabb rendű, de célja a legnehezebben elérhető. Magában foglalja a világ által elénk állított feladatok sikeres megoldását, a nagy egyensúly kialakítását, amely minden irányban semleges anélkül, hogy terméketlenül passzív lenne. De erről később.

Két áramlat vezet keresztül az életen: az egyik negatív, passzív és sikertelen; a másik pozitív, aktív és sikeres. Amikor sikerről és sikertelenségről beszélünk, nem csupán a külső érvényesülést vagy kudarcot értjük rajta, hanem azt az eredményes vagy eredménytelen magatartást, amellyel ideáljaink elérésére törekszünk. A megalkuvók, a bátortalan, pillanatkoncukat féltő szolgalelkek a negatív életáramban sodródnak. A sorsteremtő, sorsukon uralkodó, mágikus egyéniségek a pozitív áram erőiből merítenek.

Mágiáról beszélünk. A tétel, hogy „a csillagok nem kényszerítenek, csak hajlamossá tesznek”, s a rejtélyes utalás, miszerint „a bölcs uralkodik csillagain” egyedül a mágia fényében nyer valódi értelmet. Mert a determináció ott végződik, ahol a mágia kezdődik. A determináció a létrejött okozatok világára vonatkozik. A mágia a láthatatlan okokat befolyásolja, az okok természetét változtatja meg, amelyekből az okozatok erednek. A mágia képes rá, hogy az ember ne csak nemzőerejével, hanem intellektusával is teremtsen. Életet hívjon létre az ideák világából, életet formáljon, amely megjelenik, fizikai realitássá lesz, sőt döntően átalakítja sorsunkat. Ugyanez a képesség, aszerint, hogy milyen irányba vetítik, köt és old. Önmagát a jelenségekbe szövi, vagy visszavonja belőlük.

Zsarnoki csillagujjak csak addig parancsolnak sarokba bennünket ijedt, dadogó statisztaként, míg elhisszük, hogy az életnek van mellékszereplője. Míg elhisszük, hogy van olyan helyzet, olyan fizikai gátlás vagy terhelés, amely megakadályozhat bennünket életünk nagy művének létrehozásában, feltéve, hogy létre akarjuk hozni e művet. Mert valamilyen formában mindenki produkálhat. Mindenki világító, melegítő, életmentő és életmegújító központjává lehet egy erőkörnek, amelyből merítenek, s amelynek fényét a visszaverődés törvényénél fogva megsokszorozzák. Aki fényt áraszt, az átfűti maga körül az atmoszférát, s ebben a hőben saját fénye is váratlan, csodálatos inspirációktól izzik fel.

Az emberek túlnyomó többsége nem más, mint talajban gyökerező fa. Eltűri, hogy a klíma, a környezet, a munkahely bélyeget üssön rá. Nemcsak bőre, szeme, haja színe, de egész gondolkodásmódja és életrendje e befolyás alatt áll, minden rezdülésével függ tőle és ki van szolgáltatva neki. Kétségtelen, hogy ilyenfajta hatások alól senki sem vonhatja ki magát teljesen. Az ember mégis föléjük emelkedhet.

A fa nem változtathatja meg környezetét. Ott kell maradnia, ahová gyökere beágyazta. Az ember, ha környezete nyomasztó, terméketlen, fejlődésgátló, kiléphet belőle. Megváltoztathatja. Ehhez azonban pontosan ismernie kell a sorsán, egyéniségén uralkodó törvényeket.

Ha elménk megtalálta ideálunkat, az életcéllá lett ideál mágneses pólusként vonz bennünket magához. Megrövidített térben, összevont időben mozgunk feléje, mert a vele való kontaktus felszívja, magára vonja képzeletünk mágikus energiáit. Ez annyit jelent, hogy az erők, amelyeket gátak építésére használhatunk, lassanként kivonódnak onnan, és más mederbe ömlenek. Ezzel az átcsoportosítással úgy elernyednek a feszesen álló tilalomfák és megelevenedett rémképek, mint a ballonok, amelyekből elillan a levegő.

A következőkben részletesen ismertetjük azokat a törvényszerűségeket, amelyeknek az alkalmazásával az élet bármely területén eredményt érhetünk el. Akik e törvényszerűségek alkalmazására belső okok, legyőzhetetlen pszichikai terhelések miatt látszólag nem képesek, azok részére is gyakorlati tanácsokat adunk, miképpen küzdhetik le fejlődésgátló gyöngeségeiket.

A külső és belső magatartás kölcsönhatása

Az eredményes élet lelki eredete mindenkor kettős természetű: külső és belső részre tagozódik. A követendő módszer tehát egyenlő súlyt fektet belső világunk és külső magatartásunk képzésére. Az akarat, összpontosító képesség, képzelőerő, karakterológiai ismeretek, az önanalízis és szimbólumfejtés tehetségének fejlesztését éppoly fontosnak tartja, mint bizonyos feltételek betartását a külső viselkedésben. Mert szavaink, mozdulataink mind önkéntelen rítusok, amelyek erőket indítanak el, különféle hatásokat provokálnak környezetünkből, s végül visszahatnak ránk.

Ha összehasonlítunk egymással két embert, akik közül az egyik az életnek úgynevezett „főszereplője”, vagyis kreatív, lendületes, akcióiban sikeres és népszerű, a másik pedig árnyékban járó, önbizalomhiánytól kínzott, tipikusan „peches” karakter, látni fogjuk, hogy a kettő felépítésében, általános viselkedésében milyen mélyreható különbségek mutatkoznak.

A „peches” ember folytonosan siránkozik, panaszkodik, régi sérelmeit beszéli. Sértődöttsége esetleg oly mély, hogy fuldokolva magában tartja e tartalmat, de gondolatai medrét színültig tölti vele. Arckifejezése, testtartása, minden pórusa ezt az atmoszférát árasztja. Ha valamit elmond, előadását pesszimista megjegyzésekkel tarkítja. Rendszerint feltételes módban beszél ott, ahol határozottságra és lendületre volna szükség. „Ha esetleg…”, „azt hiszem, amennyiben lehetséges volna, úgy talán…”, „bár nem vagyok biztos benne”, „várjunk… én nem tudom… hátha…” – ezek a kedvenc kifejezései.

A „szerencsés” ember derűs és határozott. Soha nem panaszkodik. Akkor sem siránkozik, ha valamilyen csapás éri. Bajai recitálásával nem terheli tehetetlen környezetét, mert ösztönösen tudja, hogy ebben nincs semmi konstruktív. Ha problémáját valakivel megbeszéli, olyan embert választ, akiben megvannak a segítség feltételei. Mert a szolidaritás az emberi együttélés alapja. Senki sem maradhat teljesen önmagába zártan. Élete bizonyos pillanataiban feltétlenül szüksége van megnyilatkozásra és olyan inspirációkra, amelyeket csak egy másfajta, saját egyéniségét kiegészítő lénytől kaphat. A sikeres ember ezt a szolgálatot egyedül attól kívánja, aki nyújtani tudja. A panasz, a minden életjelenségre rávetített kedvetlenség, sérelmeink kántálása olyan koldushoz tesz bennünket hasonlóvá, aki siető, begombolkozott emberekhez szegődik az utcán, és türelmetlenül odavetett alamizsnákból próbálja összehozni szükségleteit. A kicsavart tagokkal, szenvedéstől eltorzult arccal az utcasarkon némán vonagló koldus szintén nem arat többet nyomorúságos filléreknél, amelyek legfeljebb napi tengődését fedezik, de állapotán, helyzetén egyáltalán nem változtatnak. Ez a magatartás a kívülállókból még sohasem váltott ki olyan döntő akciót, amely a koldust kivételes pozícióba emelte volna. Az attitűd maga a sors tehát; a rítus, amellyel ezt az életformát idézzük, a magunkévá tesszük.

A „szerencsés” ember állító módban beszél. Olyan célokat tűz ki, amelyeket elérhet, ha megteszi érte a szükséges erőfeszítéseket. S ő tudja, hogy megteszi. Bizakodása nem irreális optimizmus, hanem meggyőződés, hogy ideáljainak megvalósítása a legnagyobb mértékben tőle függ.

A „peches” ember mindenben halogató taktikával él. Szereti megvárni, mit cselekszenek mások, mielőtt ő tenne valamit. Ha végül is akcióra kerül sor, akkor nehézkes, a részleteket firtatja, idejét és erejét aprólékos, aggályos gondolatokra pazarolja. Mindig elkésik, vagy túl korán érkezik.

A „szerencsés” ember nem odáz el semmit. Tennivalóit, amint felmerülnek, elintézi. Nem vár mások példájára, hanem cselekszik. Munkájánál nem veszteget időt aprólékos pepecseléssel, hanem nagyvonalúan dolgozik. A részletek lebonyolítására csodálatosképpen mindig talál megfelelő segítőtársakat. Természetesen pontos. Jókor érkezik. Meglepő érzékkel választja ki az alkalmakat. Társaságát keresik. Egyengetik az útját. Puszta atmoszférája, készsége és aktivitása támogatókat idéz. Mindig ad, pozitív erőket áraszt, vonz, leköt és meggyőz, tehát kap: barátságot, érdeklődést, jóakaratot.

A típusok meghatározása persze nem ilyen merev. A két véglet között a variációk óriási skálája húzódik. Figyelemmel kell lennünk arra is, hogy a „szerencsés”, „sikeres” ember gyakran egyáltalán nem boldog, s főként nem harmonikus. E fogalmakat ezért mindig magasabb értelmükben használjuk. Aki csak színlel, ügyeskedik, minden gesztusával saját önző érdekét szolgálja, s belül csupa rideg könyörtelenség, kapzsiság, az átmeneti sikereit is belső zűrzavar, bosszúságok, szorongások között éli át, s külső elbukása éppoly biztos, mint pszichikai összeomlása. Siker az, ha valaki önmagát is meggyőzi, felemeli, átvilágítja, mialatt konstruktív célja felé törekszik. Szerencse az, ha valami nagyszerű ideál kreatív szolgálata közben másoknak is adni képes. Nemcsak vezetékké lesz, hanem gyűjtőmedencévé is válik, színültig telik gyógyító, megújító erőkkel. Nincs ennél nagyobb karrier és örökértékűbb gazdagság.

A kérdésre, hogy vajon az is pozitív emberré válhat-e ilyen értelemben, aki eddig részben vagy egészen a negatív irány szenvedője volt, a válasz: igen. A mindennapi életben alkalmazott mágia által.

Gyökeres változások lehetősége

A „peches”, negatív, csillagoktól leigázott ember szerencséjére a világon semmi nem olyan biztos, mint a változás. Változik az emberi szervezet, változnak a körülmények és az idők. Egyetlen sejt sem marad a fizikumban, amely azonos lenne a hét évvel ezelőttivel. Nos, e változás folyamatát a magunk által választott mederbe terelhetjük.

Ha fejlődésünk menetének irányítását lomhán átengedjük az őrlő, kényszerítő körülményeknek, akkor a változás a sziklát kivájó víz munkájához hasonló lassúsággal megy végbe. Ha azonban lényünket határozott kézzel magunk irányítjuk, akkor az, ami lehetetlennek tűnt, egyszerre lehetségessé válik. Merev, nehézkes szellemünkben valóságos ideavénák fakadnak fel. S ebben semmi természetellenes nincsen. Mert a körülmények igen gyakran tennék velünk ugyanazt, ha felismernénk természetüket.

Nyilvánvaló, hogy az intelligens, különféle tehetségek és adottságok hatalmát magába rejtő embernek nem kell szükségképpen megvárnia a külső segítséget. Keresheti, előidézheti a változást. Elébe mehet. Menetét hatalmas mértékben meggyorsíthatja.

A gondolkodás hatása életkörülményeinkre

Ha megvizsgáljuk cselekedeteink rugóját, konfliktusaink, gátlásaink, külső és belső bonyodalmaink, viharos idegéletünk eredetét, minden esetben rátalálunk a démoni elemek zsarnoki uralmára. Hogy mit értek „démoni” alatt? A tudattalanból feltörekvő ösztönös vágy- és indulaterőt. E démonok sokszor őszintén magasrendű szándékaink és jobb belátásunk ellenére alig elviselhető belső válságokba sodornak bennünket. A mélypszichológia szellemünk előtt láthatóvá teszi, tudatosítja ezeket a démonokat. Kinyomozza nevüket. Elárulja legkarmosabb dühvel védett titkukat; azt ugyanis, hogy sebezhetőségük függőségükben van. Létük pusztán sóvárgás és indulat. E határtalan, őrjöngő éhséghez eszközöket, testet az ember ad nekik. Az ember karjával ölelnek, kezével ütnek, ölnek, marcangolnak. Az ember érzékein, idegein át ízlelik a kéj és a kín, az öngyilkos félelem extrém ízeit. Amilyen mértékben alávetjük magunkat befolyásuknak, olyan mértékben uralkodik el bennünk e démoniság alapjellege, az anarchia. Amilyen mértékben elerőtlenedik a szellemi kontroll s a fizikum egészséges egyensúlytörekvése, olyan mértékben nyer hatalmat a szervezetben különféle betegségek tömege, a szervi bajoktól a szorongásos neurózisig és az idegösszeomlásig.

Most lássuk e folyamatot gyakorlattá fordítva! Hogyan nyer a démon fokozatosan hatalmat fölöttünk? Milyen módon engedünk át neki egyre több területet? Miképpen tesszük lehetségessé számára a besurranást intellektusunk klauzúrájába, ahol azután megbénítja énünket, letaszítja trónjáról, s ezzel létrehozza a kaotikus érzelmek, indulatok és szenvedélyek pusztító diktatúráját?

Mindenekelőtt tudnunk kell, hogy a démon láthatatlan, s minden cselekvése álcázott. Célja felé nem hirtelen tör, hanem fokról fokra, mégpedig az ösztönök hüllőravaszságával.

A szervezet központja az agy. Mindenfajta életműködés az agyból indul ki, és minden benyomás oda érkezik. A látható szervezet mögött álló magasabb impulzusok is e precíziós közvetítő állomáson keresztül hatolnak a fizikumba, tehát az érvényesülést kereső mélységi erőknek sincs módjukban megkerülni.

Az akaratnak, amely uralomra tör, legelőször az ember gondolkodását kell befolyásolnia. A gondolattartalom, az agyat átható szellemi atmoszféra az az elvont esszencia, amely a tudattalan működési parancsokkal együtt szétárad, szétsugárzik a szervezetben, és meghatározza egész magatartását. Kóros irányú megváltozása katasztrófát jelenthet nemcsak az idegéletben, hanem a fizikai szervezetben is.

Ha egy impulzus a gondolatközpontba hatol, megrögződik ott, s olyan atmoszférát teremt, amelyben a homályban tevékenykedő démoni elemek már megvalósíthatják az impulzus jellegét a szervezetben. Legális módon polgárjogot nyertek rá. Működésük tehát kettős. Különféle szubjektív, érzelmi hatásokon keresztül megadják az impulzust, vagy egyszerűen a külvilágból érkező negatív benyomásokat mélyítik el névtelen indulatokká, szorongássá, azután véghezviszik a gondolattá született romboló szándékot.

Vegyünk példaképpen egy olyan embert, aki a világgal és önmagával diszharmonikus viszonyban lévén, minden benyomást, amely éri, keserű, sötét, baljóslatú szentenciákká ültet át. Furcsa kielégülést talál abban, hogy sérelmeit, véleményét a legmérgesebb, legmaróbb fogalmakba öltöztesse. Ezek a fogalmak gonosz, csüggesztő, életkedvőrlő tartalomtól gőzölögnek, s olyan légkört árasztanak, mint egy hullakamra. S ott rögződnek az agyban, ahonnan az összes mozgató- és érzőideg fővezetékei, csatornái nyílnak. Ennek következtében mi történik? Az egész pszichikai és fizikai szervezet kezd fokozatosan hozzáalakulni a szerencsétlen vezérideához. Az ilyen ember magatartása, viselkedése, külső és belső légköre olyan, hogy kedélyélete, depressziója állandósul. Az átmeneti kellemetlenségekből tartós nehézségek lesznek. A körülmények mintegy varázslatra halmozni kezdik a pesszimista világnézet igazolását. Ez azonban nem elég. Emésztési zavarok, esetleg cukorbaj lép fel. A sok ráhalmozódó baj levertté, elkeseredetté teszi. Lefogy. Rosszul alszik. Ólmosan fáradt. Nincs munkakedve. Nincsenek ötletei. Ingerült. Tartása összeesett, görnyedt. E görnyedt, rejtőző, védekező tartás következtében nem lélegzik rendesen, s szervezete oxigénegyensúlya felborul. Az oxigénszegénység valóságos vérszegénységhez vezet, és ez további kórságok egész lavináját zúdítja rá. Ráadásul minden barátja elfordul tőle. Nincs senkinek türelme hozzá. Panaszait elhárítják, láthatólag unják. Állása is veszélybe kerül. Családjával összevesz. Egyedül van „az aljas, önző, könyörtelen világ közepette, testi-lelki nyavalyáknak kiszolgáltatva”. Íme, az ábra.

Micsoda dühödt tiltakozást váltanánk ki vele, ha ezen a ponton rámutatnánk, hogy zuhanó, szétbomló szervezete, rossz sorsa meglódítója maga az áldozat volt. Hogy belőle vetült drámájának minden mozzanata. Ítéletét ő szövegezte meg, ő adta át a végrehajtó szerveknek: ösztönei, indulatai, szubjektív, zűrzavaros érzésvilága, démonai. A többi esemény már ebből következett. Kedvetlensége kedvetlenséget szült iránta. Bizalmatlansága bizalmatlanságot eredményezett, ez pedig visszahatott önbizalmára, és megmérgezte. Ügyetlenné, félszeggé vált. Minden felé irányuló mozdulatból támadást, lekicsinylést vélt kiolvasni, tehát „hárított”, ő provokált először. Nyugtalan, elégedetlen, szorongó áramoktól túlfeszült idegrendszeréből harapós szikrák pattantak minden irányba, de környezete elhúzódását, menekülését látva, ő érezte magát megvetettnek, üldözöttnek. Hibát hibára halmozott. Görcsös, időszerűtlen, kétségbeesett kísérleteket tett saját akciói visszahatásainak erőszakos leküzdésére. Pózokat öltött, ágált, nevetséges túlzásokba esett vagy siránkozott, indulatkitörésekkel zsarolt, mire hóbortos, árnyakkal hadakozó futóbolondnak nézték. Még azon jóakarói is megrendültek benne, akik addig sajnálták, és próbálták megérteni állapotát.

A végtelenségig lehetne sorolni, elemezni az egyetlen végzetes mentális expozícióból eredő, és minden irányban kiterjedő láncreakciókat, amelyek az ember testi és lelki erőit felmorzsolhatják. A fenti példa szinte kibogozhatatlan bonyodalmakká szövődött csődtömegének magjában mindössze néhány, szokássá lett, mágikus erővel beidegződött gondolat sötét formulája izzott, s e formula hatott ragályhordozó baktériumoknál gyilkosabb kórokozóként. A példát persze szándékosan rajzoltuk fel ilyen éles vonásokkal és drasztikus színekkel, hogy tudatosítsuk lazára engedett, felelőtlen gondolkodásmódunk veszélyeit.

Meg kell értenünk végre teljes súlyában, hogy minden testet öltött dolgunk nemzője a gondolat: betegségeinké, kudarcainké, balsorsunké is. Az egészséges, konstruktív, harmonikus gondolatok egyensúlyt hoznak létre szervezetünkben éppúgy, mint körülményeinkben.

A gondolatok gyógyító ereje

A gondolatok mögött erjedő, a gondolatokat inspiráló terhelések, a szervezet és a pszichikum determinált alkata csak látszólag teszik kezdet és vég nélküli okoskodássá a démoni impulzusok és az azokból kialakuló gondolatok egymásra hatását. Valójában addig tart ez a görcsös összefonódás, amíg a kezdeményezést és az uralmat a démoni elemek birtokában hagyjuk. Amíg eltűrjük, hogy a kétes gyökerű, szubjektív értékek és ítéletek gazként burjánozzanak agyunkban, minden rendszer és irányítás híján olyan irányba sodródjanak, ahová a mélység vonzása vezeti őket.

Abban a pillanatban, amint kristályosan világos, valódi pszichikai és erkölcsi érdekeinket szolgáló gondolatokat helyezünk a romboló formulák helyébe oly módon, hogy azok kiszorítsák a negatív hatásokat, gyökeres változás áll be életünk minden területén. Akkor is, ha bénító hajlamokkal születtünk, feltéve, hogy szervezetünkből még épségben hagytunk valamit.

Az oldó, gyógyító gondolatok megtalálása azért nehéz, mivel a személyiség démoni fertőzéstől kikezdett részei védekeznek a fénybe helyezés minden kísérlete ellen. A legintelligensebb embernél is szinte értelemzavar mutatkozik e pontokon. Úgy tűnik, a diagnózis bármilyen pontos meghatározása sem képes összekapcsolni az egyén tudatát a benne végbemenő folyamatok valódi természetével, márpedig az ellenszérumot e felismerésből neki magának kell kitermelnie. Erről az állapotról bármelyik pszichoanalitikus orvos és a lélek minden gyógyítója érdekes tényeket közölhet. Nyilvánvaló persze, hogy e rövidzárlatot éppúgy, mint az érzékeny tiltakozások, riadt elzárkózás, sértődött ellentámadás és önáltató fedőtörténetek áradatát is a védekező ösztönélősdik hozzák létre a gyógyszer hatástalanítására, amely létüket fenyegeti.

Mindazonáltal addig is, amíg gyarapodó ismereteink, segítőtársaink, végül az önanalízis támogatásával rátalálunk egyéniségünk minden betegséggócának sajátos szellemi ellenszérumára, vannak bizonyos általános törvények, amelyeket belső és külső magatartásunkban sem szabad többé figyelmen kívül hagynunk. A lélek egészségének olyan törvényei ezek, mint a test elemi higiéniai szabályai. E törvényeket négy pontban foglaljuk össze:

1. A barátságtalan légkört árasztó embert taszító, láthatatlan örvény zárja körül.

2. A panaszkodó ember a legjobb szándékot is kimeríti. A panaszkodás vámpirizál, tehát ösztönösen elzárkóznak tőle.

3. A félelem és az elkeseredés betegséget okoz, és balsorsot idéz fel.

4. A sérelmeit, fájdalmát, rossz állapotát maró szavakkal megfogalmazó, elégedetlen, türelmetlen ember folytonosan ismételt, szuggesztív dühkitöréseivel saját helyzetét teszi elviselhetetlenné, s előbb-utóbb végzetes bajokat zúdít magára. Ezért:

Soha senkihez ne legyünk barátságtalanok, még gondolatban sem!

Ne panaszkodjunk!

Ne engedjük át magunkat az elkeseredésnek és félelmeinknek!

Kerüljük a gonosz, maró, elégedetlen gondolatokat és meghatározásokat!

A már rögzült vagy rögzülni akaró, káros tendenciákat a következő módon lehet áthangolni:

A depresszív impulzusoknak nem adunk gondolattestet abban a formában, ahogy mérgezett tartalmuk megkívánná, hanem antitoxinnal vegyítve engedjük őket felszínre. Nem fojtjuk el tehát. Veszélyes komplexumukat nem gyömöszöljük vissza a tudattalan zónákba, ahol tovább fertőzhetnének és erjedhetnének, hanem az értelem fényében kiengedjük belőlük a feszítő, rossz gőzöket. Például: Valaki fél egy közelgő dátumtól, amikor nehéz körülmények között helyt kell állnia. Ez a dátum jelenthet vizsgát, egzisztenciát eldöntő bemutatkozást, bírósági tárgyalást, nyilvános szereplést stb.

A negatív egyéniség ilyenkor átengedi magát őrlő gondolatainak. Számtalanszor végigéli a különféle buktatókat, izgalmas veszélylehetőségeket. Képzelete hóhérrá, fordulatos grand guignol szerzőjévé alakul át, és saját szerencsétlen fantomalakját a legelviselhetetlenebb megszégyenítések, kínos helyzetek középpontjába állítja. E procedúra alatt önbizalmát valósággal felmorzsolja. Mire elérkezik az idő, hogy jó képességei birtokában, a pillanatnak megfelelően, spontán cselekedjék, kapkodó, remegő, félszeg idegronccsá válik. Gondolatai cserbenhagyják. Emlékezete kihagy. Reflexei ellene fordulnak. Pirul, dadog, verejtékezik. Megnyilvánulásai ellenszenvesek, riasztóak, összefüggéstelenek. Egész lénye a kudarcot idézi.

A pozitív egyéniség alaposan átgondolja tennivalóit, mindazt, ami egy helyzetben rajta múlik, azután izolálja magát. Agyából kirekeszti a gyengítő, ismétlődő gondolatsorokat, mert elegendőnek tartja, ha a megfelelő pillanatban arra koncentrál, amit tennie kell. Addig nincs vele dolga. Annak latolgatása sem tartozik rá, hogy mi lesz, ha kudarcot vall. Ezt fel sem tételezi. A dolgok jó kimenetelében való derűs bizakodással tekint az események elé. Erre készül. Ha valami nem sikerül, következményeit ráér majd feldolgozni, amikor szembekerül vele. A befejezett tények erőt adnak elviselésükhöz. Sem hozzá nem tehet, sem el nem vehet egy jövőben lejátszódó, ismeretlen kimenetelű eseményhez azzal, ha képzeletben százszor egymás után előre végigéli, végigerőlködi, végigkínlódja a lehetőségek rögzíthetetlen variációit. Tudja, hogy a vámpirizáló gondolatokat kirekesztő tilalom csak úgy lehet sikeres, ha érdeklődése fókuszába valami erős, színes, más irányú tartalmat állít. Figyelmét tehát elfordítja aggodalma tárgyáról. A gondolatkör megválasztása, amelybe valaki átkapcsolódik ilyenkor, minden esetben egyéni. Lényege, hogy az illetőre nézve sajátos vonzerővel bírjon. Hogy ez egy könyv, valakinek a lebilincselő társasága, szenvedélyes munka, nagy koncentrációt igénylő elfoglaltság vagy valami nívós szórakozás-e, azt mindig az érdeklődés iránya és a lehetőségek döntik el.

Másik példa: Meggyőződésünk, hogy kedvetlen, barátságtalan belső atmoszféránk bizonyos külső jelenségek és viszonylatok következménye. Szerencsétlen körülmények és rosszindulatú emberek áldozatai vagyunk. Igazságtalanul szenvedünk. Szinte kárörvendő mazochizmussal figyeljük az események alakulását és az emberek határtalan önzését, részvétlenségét, kellemetlenkedéseit. Az ellenszenv hullámaiban fuldokolva követjük benső kommentárjainkkal a pestises fonalat, amely, mintha neonfénnyel világítanák meg, fokozatosan felizzik, s életünk minden motívumának vezérideájává lesz. Fluiduma színültig megtölti gondolataink medrét. Fogalmaink mérges, húsos mocsári flóraként foszforeszkálnak, átható, bomlasztó elemeket bocsátanak ki, s uralni kezdik egész szervezetünket, idegéletünket, hangulatainkat. Reflexeink táptalaja e rosszízű, gonosz benső légkör. Minden külső mozzanatra, felénk irányuló gesztusra gyanakvással, éles, bizalmatlan, elhárító vagy támadó mozdulattal felelünk, s ezzel megint csak negatív értelemben determináljuk a világgal való további viszonylatunkat.

Most nézzük meg, mi a kivezető út ebből a már eléggé krónikus állapotból! Mindenekelőtt az, hogy megváltoztatjuk szemléletünk alapját. Nem a külső jelenségeket, hanem saját belső magatartásunkat ismerjük fel a bennünket ért sérelmek kiváltó okaként. Az élet rejtett, legmélyebb törvénye gyanánt állítjuk világképünk középpontjába a tételt, hogy a külső események mindig másodlagosak. Az ember szellemének és jellemének a történésekhez való viszonya határozza meg jó vagy rossz sorsát. Ez az átcsoportosítás rögtön és döntő módon megváltoztatja a belül uralkodó erőállapotokat. Valóságos hegycsuszamlások, különös kiegyenlítődések mennek végbe, és óriási feszültségek szabadulnak fel. S mindez miért? Mert szempontjaink megváltoztatásával szükségképpen meg kell, hogy változzanak bennünk az események kommentárjai is. Gondolataink medre másfajta tartalommal telítődik. S itt térünk vissza a tételhez, miszerint a negatív tendenciákat úgy lehet áthangolni, ha antitoxinnal vegyítve engedjük felszínre őket. Ebben az újfajta szemléletben sem tagadhatjuk le a felénk lóduló történések megpróbáltatás-jellegét. Az élet kétségtelenül nem szüntelen örömünnep, hanem csaknem minden ember számára küzdelem, bonyolult teljesítmény: teljes készültséget és koncentrációt igénylő Mű. De e dinamikus folyamat során nem vonjuk ki magunkat a felelősség alól. Definícióink nem a vetületet, hanem a vetítőgócot tapogatják körül. S egyszerre képtelenségnek érezzük, hogy egy tükörkép fenyegető, obszcén mozdulatait szidalmazzuk, vagy árnyak rángatózásától ijedezzünk, amelyeket számunkra láthatatlan, hátunk mögé helyezett fényforrás vetít a falra. Belső kommentárjaink ennek következtében valahogy így szövegeződnek meg: „Az emberek irigyek, ez igaz. De én is irigy vagyok. Az irigység valami kiválónak, az én birtokomban lévőnél különbnek a megszerzésére irányul.” Az ember belegörbül, kénsárgára izzik, epekeserűvé erjed a gyötrelemtől, ha másnak van valamije, amivel kitűnik, s ő árnyékba borul mellette. Mi más lehetne ez a maga tiszta ősformájában, mint a legszebb, legnagyobb, legértékesebb energiák birtoklásának sóvárgása? Ha e maró, sűrű, veszedelmes anyagot desztillálni kezdem, egyre ritkábbá, illanóbbá válik. Felszáll. Magasabb régiókba terjeszkedik. Dimenziókat fog át sóvárgó lendületében, végül teljesen kiemelkedik a súlyos, karmos, halállal terhes rétegekből. Mert az irigységet is a szellem átfogóképessége határolja, s irányát az értéknek felismert tárgy szabja meg. S az értékítélet a desztillációban valóban óriási átalakuláson megy keresztül. Sorra elveti azokat az ideálokat, amelyek új, egyre táguló perspektívájában összezsugorodnak, elszürkülnek, üres, ideiglenes póteszközökként lepleződnek le.

E ponton a tudatosító intellektus egyszerre furcsa misztérium váratlan fordulatait veszi tudomásul. Regisztrálnia kell, hogy amíg vaskos, rikító, külsőleges dolgok utáni irigység emésztette, a megkívánt jelenségek szimbólumait öltötte fel. Tüneteit leutánozta, s ő maga is rikító, külsőleges, vaskos ábraként kerül embertársai alacsonyrendű irigységének útjába. Irigysége ütközött az ő irigységükkel. Amint azonban ideáljai megváltoztak, s irigysége magasabb rendű célok felé desztillálódott, ez az ütközés megszűnt. Kikerült a sűrűből, a sötét zsúfoltságból. A törtetők számára láthatatlanná vált, mert lefoszlott róla a stréberségnek az az idéző formulája, amely lénye alacsony rétegeiből azok alacsonyrendűségét provokálta. Megtalálta tehát az irigység ellenszérumát, anélkül hogy elfojtásokkal, önkínzással kellett volna erőszakot vennie önmagán és embertársain. A szérum formulája: az irigységet magasabb fekvésbe kell áthangolni örök értékű szellemi célok segítségével. Ezeket kevés ember irigyli. Még kevesebben utánozzák. De aki véghezviszi önmagán ezt az operációt, az sorsot cserél. S ha fizikai habitusa nem is, de a dolgok neve megváltozik benne. Amit irigységnek kezelt például, az a görcsös fájdalmak és lázak csillapultával egyszerre inspirációktól izzó erővé alakul át, amely szárnyakat növeszt fejlődésének.

Az emberek részvétlenségének, önzésének, gyanakvásának, kellemetlenkedéseinek ugyanígy egytől egyig megvan bennünk a toxinja és antitoxinja. Gyógyszere mindegyik alacsonyrendű kóros potenciának a felismerése, hogy az általuk okozott konfliktusokból nekünk kell kivonnunk magunkat – felfelé. Csak mi szüntethetjük meg a provokációt, az alantas tendenciák gondolaterőkkel, indulatkisülésekkel, gesztusokkal és szavakkal való kihívását. Nekünk kell más, építő jellegű gondolatokat helyeznünk a vetítőközpontba, saját agyunkba. S akkor is ki kell tartanunk mellettük, ha a szétárasztott, rossz töltésű erők még sokáig rezgetik, kavarják körülöttünk a levegőt.

Az öncsiklandozó, öndühítő, önbetegítő vagy kétségbeesésbe hajszoló szuggesztió romboló hatása mindenki előtt ismert. Még egy kellemetlen éjszakai fogsajgást is kisebbfajta kataklizmává lehet forralni önmagunk és környezetünk számára, ha ilyenfajta korbácsoló szövegeket engedünk agyunkba: „Nem bírom! Megőrülök! Azonnal meg kell szűnnie, különben kiugrom a bőrömből! Jaj! Jaaj! Jaaaj nekem! Nem bírom, nem bírom, nem bírom tovább!” E belső magatartás következő állomása az egyre hangosabb nyöszörgés, ziháló sírás, szívvágta, légszomj, sikoltozás, az egész ház összeszalajtása.

Antitoxinos formulája ugyanennek: „Sajnos, fáj a fogam! Nincs semmi csillapítószerem. Nem szívesen zavarnék meg alvó embereket. Ha objektíven figyelek rá, meg kell állapítanom, hogy inkább csak sajgást érzek, ami kellemetlen, de semmi esetre sem kibírhatatlan. Ha ébren fekszem itt, és tétlen vagyok, gondolataim folytonosan a gyulladt részt tapogatják. El kell terelnem őket onnan… aktívan.” S az elterelés módját illetően a szenvedőnek többféle egyéni választás áll rendelkezésére. Az egyik az, hogy felgyújtja a villanyt, és valami izgalmas könyv olvasásába kezd. A másik ennél sokkal értékesebb és eredményesebb. Titokzatos, erős frekvenciát kapcsol gondolatáramkörébe: az ember szenvedni vágyó áldozatkészségét, heroizmust, amely a fájdalom által a fájdalom fölé emel. Ehhez nyugodtan fekve maradhat a sötétben, mialatt agya messze vezető gondolatsor forrásává lesz: „Velem együtt virraszt most sok százezer beteg, lázas, sebesült, sőt szadista módon megkínzott ember, s csillapítók nélkül rettentő kínokat szenved. Szomjazik. Görcsökben fetreng. Sebek üszkösödnek rajta. Ezt a kis fogfájást felajánlom valamelyik szenvedő fájdalmainak enyhítésére. Egy kis részt önként átveszek a gyötrelmeiből. Boldoggá tesz, hogy megoszthatom a terhét.” Az utóbbi magatartás persze csak olyan egyéniségnél eredményes, akinek ideáljai már a legmagasabb rendű erkölcs területén világítanak.

A módszer lényege, hogy az erős érzéseket és zsarnoki gondolatokat még erősebb hatásokkal semlegesítsük. Az egyenlő erejű kívánság vagy passzív óhaj, hogy közérzetünk megjavuljon, magában nem hoz eredményt. A kellemetlen komplexumok áthangolásának művelete abban áll, hogy az érzeteket frekvenciaemeléssel csúsztatjuk át egy magasabb síkra.

Olyan esetben persze, ahol a depresszió oka évtizedes autoszuggesztió és helytelen életmód, csak fokozatosan lehet javulást elérni. Senki sem várhatja azt, hogy húsz-harminc év alatt beidegzett rossz szokásaitól két nap alatt megszabadulhat. A helytelen irányba vezető medrek feltöltése sok önmegtagadással jár, s míg a gondolatáramok új, egészségesebb medreket vájnak maguknak, az is időbe telik. Mindenesetre ez a gondolatokon keresztül véghezvitt mágikus tendenciacsere éppen krónikus állapotoknál idéz elő meglepő változásokat. Fontos, hogy a fellépő kedvetlenségi érzetekkel minden esetben erős elleningereket állítsunk szembe. Nem szabad megengednünk, hogy akár egyetlenegyszer is reménytelen kesergés legyen úrrá rajtunk.

Végcélunk az, hogy gondolkodásunk elektromos kapcsolótáblává váljék, amelynek fogantyúit akaratunk irányítja.

Gondolataink determinálják körülményeinket. Az ember szellemi tevékenysége, fizikumának működése és sorsa között szoros kapcsolat áll fenn. Az idea ebben az összefüggésben a nemző szerepét tölti be, és automatikus vonzás útján szabályozza a körülményeket. Aki sorsán, depresszióin, démoni kötésein úrrá akar lenni, annak úrrá kell lennie gondolatain. Szelleme egész működését meg kell változtatnia, végérvényesen száműzve a félelmet és a csüggedést.

A konstruktív, pozitív ember tudja, hogy útja különféle küzdelmeken, akadályokon át az önmegváltás célja felé vezet. Kitartás és akarat segítik előre, de megismerése és intuíciója irányítja.

Vigyázzunk ezért a szavakra, amelyek agyunkban elhangzanak! Gondolkodni annyi, mint mágiát gyakorolni.

Hogyan érhetjük el, hogy környezetünk
hozzánk alkalmazkodjék?

A világ kölcsönviszonylatokra épül. Aki kapni akar, annak először adnia kell. Ezt az igazságot Lao-ce így fejezte ki a császárhoz írott levelében: „Ahol az ember aratni akar, ott először vetni kell, és ahol az ember aratott, ott ismét vetni.”

Ugyanez az elv érvényesül minden emberi vonatkozásban. Aki barátokat kíván szerezni, annak először jó baráttá kell lennie. Aki azt óhajtja, hogy szeressék, annak szeretnie kell. Aki szívességeket, áldozatokat, segítséget, jóakaratot vár el, az először önmagában termelje ki e cselekvő erényeket. Aki bizalmat szeretne kelteni, az tanuljon meg bizalmat adni még ott is, ahol a karakternek, akit bizalmával megajándékoz, éppen a megbízhatatlanság a jellembetegsége s buktatója. Sokszor éppen ez a bizalom az a kinyújtott kéz, amely szilárd talajra segíti, önbizalomhoz juttatja a kishitűség és jellemgyöngeség ingoványában fuldoklót. Itt persze nem arról van szó, hogy hiszékenyek legyünk, és a tényeket ködösítsük el önmagunk előtt, hanem a bizalom és megbecsülés gyógyfluidumának felkínálásáról ott, ahol valaki éppen ennek hiányában szenved.

Ezek után nyilvánvaló, hogy környezetünk csak úgy fog hozzánk alkalmazkodni, ha először mi alkalmazkodunk hozzá. Az alkalmazkodó embert kedvelik. Akit kedvelnek, annak kedvezni igyekeznek. Tapintata, figyelmessége, részvevő érdeklődése ugyanezen erények megsokszorozott visszhangját idézi.

Az ellenséggel szemben mindenki bezárkózik, védekezik. Előzékeny, megértő barát előtt az emberek fokról fokra feladják barikádjaikat, és bebocsátják legbensőbb ügyeikbe.

Bizonyos, gyengébb területein még a leghatározottabb egyéniség is vágyakozik rá, hogy terheit megossza, tanácsot, lelkesítést kapjon a nála erősebbtől vagy elfogulatlanabbtól. A kölcsönös alkalmazkodásnak és egymás támogatásának ebben a finom keringésében senki sem engedelmeskedik parancsnak, és nem is parancsol, mégis önmagától létrejön egy olyan összműködés, amelyben környezetünk – cserébe a mi szívességünkért – alkalmazkodik hozzánk azon a területen, ahol megkívánjuk tőle. Mégpedig önként és örömmel.

E tétel igazságát éppen a legtöbbször tapasztalt ilyen értelmű negatív magatartás következményei igazolják. Ha egy üzletben vásárló ember türelmetlenkedik, veszekszik, követelőzik, sőt fenyegetőzik, a kiszolgáló személyzet ösztönösen és tudatosan is mindent elkövet, hogy megtorolja rajta az inzultust. Rosszabb kiszolgálásban részesül, silányabb árut kap, szándékosan késlekednek vele. Végeredményben sokkal nagyobb károsodás és időveszteség éri, mintha csendesen várt volna a sorára. Ugyanitt a türelmes, barátságos, előzékeny ember minden kedvezést megkap, és szövetségesként bánnak vele, ha megértésének valami apró jellel, mosollyal vagy gesztussal kifejezést tud adni.

Az alkalmazkodás művészete persze feltétlenül karakterismereten alapul. Zárkózott, tüskés, keserű, sérült önérzetű és bizalmatlan emberre nem lehet túlzott nyájassággal, agresszív szívességekkel és gondoskodással rárohanni, mert még hevesebb görcsbe rándul tőle, és reflexei ugyancsak nyers formában nyilatkoznak meg. De mindenkinek megvan a formulája, gyengéje, amelynek érintésére kinyílik. E pont megtalálásához szükséges a karakterológiai tudás és intuíció.

A kérdés megszövegezése – hogyan érjük el, hogy környezetünk hozzánk alkalmazkodjék? – az önérdek érvényesítését sejtetné különféle ügyeskedések segítségével. Mivel nem akarjuk, hogy szándékainkra ilyenfajta árnyék vetüljék, szükségesnek látjuk, hogy céljainkat ezúttal is pontosan meghatározzuk.

Mindenekelőtt tudnunk kell, hogy módszereink, főleg szándékaink e téren úgy viszonyulnak a különféle, anyagi érvényesülést szolgáló módszerekhez, mint a táplálkozásra alkalmas, hasznos növény mérgező párjához, amelyhez külsőleg hasonlít ugyan, de lényegében ellentétes vele. E lényeges különbséget elsősorban maga a cél, a módszer mögött feszülő ideálok jelentik.

Ismert előttünk, hogy a mágia, amely erőt jelent, iránya szerint fehér vagy fekete: anyagsűrítő vagy szublimáló hatalom. A mi irányunk az oldás, a szabadulás felé mutat. A mindennapi élet mágiájának segítségével rá akarjuk vezetni az olvasót a legalkalmasabb módokra, amelyek kioldhatják őket helytelen szokásaik, rosszul beidegzett szellemi magatartásuk kötéséből, gyorsabb fejlődésük érdekében. Az egyre inkább kibontakozó, pozitív képességei és jellemereje birtokába visszahelyeződő karakter természetszerűleg külső, anyagi életében is sikeresebb, mint a gátlásoktól, depresszióktól leigázott. De e siker szellemi törekvéseinek csak kísérő vagy kísértő tünete, s aszerint, hogy hogyan reagál rá, állja meg a helyét vagy bukik el az ideáljai megvalósításáért vívott szüntelen harcban. A siker magában véve mindig vámpirizál, elhitet, s erőinket káprázatbefektetések felé tereli, amelyre az idő sohasem ad tartós fedezetet. Amire mi törekszünk, az a benső, tartós fedezet. Amire mi törekszünk, az a benső átlényegülés. E célhoz képest a siker mindenkor rongy. Egyedüli viszonylatunk hozzá csak az adeptus meghatározása lehet: „Nem baj, ha a világtól elfogadod, amit adni akar neked, de veszélyes, ha maradéktalanul odaadod érte önmagadat a világnak.” A sikerben és kudarcban egyforma kiegyensúlyozottság az egyetlen függetlenség. Minden más szélsőséges, görcsös törekvés és érdekeltség: függés, leigázottság.

Amikor környezetünk hozzánk való alkalmazkodását kívánjuk elérni, tulajdonképpen misztériumjátékot folytatunk, amely a maga valóságos, egyúttal azonban szimbolikus-mágikus cselekménysorával velünk együtt inspirálja, világítja át, győzi meg a résztvevőket. Mert akihez alkalmazkodnak, arra figyelnek, abban bíznak, attól elfogadnak, és példáját követik. A fénysugárzó, vezető egyéniség mindig mágus: szüntelenül ideacsírákat ültet el, termékenyít, szuggesztív magatartásával gyengébb, vezetésre sóvárgó, önállótlan karakterek sorsát határozza meg. Köt és old.

Ilyenfajta mágikus magatartásból nő ki a valódi tekintély, amelyre oly elkeseredett és reménytelen eszközökkel törekszenek titkos kisebbrendűségi érzettől gyötört emberek. A környezetét őszinte áldozatkészséggel szolgáló, minden gyöngeségbe beleérző és alkalmazkodó egyéniség, anélkül hogy törekedne rá, tekintéllyé válik. Mértékké lesz. Szavai alakító, döntő hatásúak, tehát mágikusak. Éppen ezért felelőssége is növekszik. A vélemény, amelyet kiformál, a karakterkép, amelyet megrajzol, ítéletté, szuggesztióvá válik, amelyet ideggyenge egyéniségek vakon követnek. A karakterológus, aki egyúttal nem a lélek messianizmustól érintett orvosa, mindig sarlatán és fekete mágus, akkor is, ha nem tud róla. Mert a jellemanalízis csak úgy lehet a magasabb törvények szerint legális és konstruktív, ha a diagnózissal együtt gyógyító, csillapító, halhatatlan reményeket életre keltő panáceával együtt adagolják. Egy rideg, nyers, lesújtó jellemkép érzéstelenítés nélküli amputáció, amely után a beteg esetleg elvérzik. Vigyázzunk ezért a karakterológiával, amikor gazdagodó megismerésünk ránk idézi a tanácskérők tömegét. Még a nyilvánvalóan kirívó, rossz, kellemetlen dolgokat se közöljük olyan formában, hogy az sokkot, rövidzárlatot vagy helytelen rögzülést okozzon. Bármennyire bátorítanak rá az emberek önmagukkal és környezetükkel, hozzátartozóikkal kapcsolatban, nem beszélhetünk nyersen, mint ahogy egy feltárt sebbe sem nyúlhatunk durva kézzel. Hazudni persze nem szabad és nem is szükséges. Gyöngéd szövegezésben, s főleg antitoxin kíséretében, a legkényesebb dolgokat is elviselhetően lehet kifejezni.

Környezetünk hozzánk való alkalmazkodása tehát hatalmas ösztönző ereje fejlődésünknek, mert olyanfajta külső és belső tevékenységre, magatartásra késztet, amely másoknak példamutató, a magunk számára pedig önnevelő hatású. Ezért jó, ha törekszünk rá.

Az akaraterő helyes használata

Az akaratot sokan összetévesztik a makacssággal és az erőszakossággal, a kitartást pedig a csökönyösséggel. Ezek a tünetek inkább az akaraterő pangását, görcsös megbetegedését és potenciazavarait jelentik. Mert az egészséges akaratáram végtelenül hajlékony, s az mutatja uralt erejét, ha nemcsak kitartással, hanem adott esetben engedékenységgel közelíti meg célját. Az akarat természetesen a szellem által determinált energia: az idea megvalósítási eszköze. Ha az akarat mögött álló eszme zavaros, démoni, akkor állnak be a kóros tünetek. Az akarat valamely célra irányított erőkifejtést jelent. A mód, amellyel akaratunkat keresztülvisszük, nem tartozik az akarás folyamatához – az már a kormányos, a felismerő és irányító értelem dolga. A fejjel falnak rohanó, dühöngő akaratosság mögött nyilvánvalóan nem józanság, hanem felelőtlen indulat feszül. Ez a magatartás legtöbbször semmit sem valósít meg szándékából, míg a látszólag engedékeny, elasztikus akarat önmaga fékezésén át eléri azt, ami felé törekszik.

A türelem, a kitartás, az állhatatos várakozásra, kivárásra való képesség az erős, egészséges akarat jele. A legtöbb nagyszabású elgondolást csak a kitartó, türelmes munka teszi megvalósíthatóvá.

A fecsegve, hetvenkedve, indulatosan nekirugaszkodó karakter már indulásnál elfecsérli az erőt, amelynek fedeznie kellene egész útját a célig. A hallgatás erőt akkumulál. Ezért, ha a körülmények azt kívánják, hallgassunk és várjunk. A hallgatásba feszült akarat, amely mögött tudás és félelem nélküli merészség várakozik, megérleli számunkra az időt. Ha valamely törekvésünk kapcsán létre tudjuk hozni magunkban ezt az attitűdöt, csodálkozva fogjuk tapasztalni, hogy e türelmes, uralt, szívós belső izzás vonzani kezdi kívánságunk tárgyát, s anélkül hogy látható gesztusokat tennék, a cél közeledik felénk.

Érzésvilágunk szabályozása

Amint az előző fejezetekből kiviláglik, de egyéni tapasztalataink is bizonyítják: e kérdés sorsunk kulcsproblémáját érinti. Minél közelebbről vesszük szemügyre, annál inkább úgy tűnik azonban, hogy érzésvilágunk igen kevéssé, sőt csaknem egyáltalán nem irányítható, mert tudatos szándékainkra és érdekeinkre rá sem hederítve, reflexszerű, ösztönös és elemi erejű külön életet folytat bennünk. Az érzéseinek és hangulatainak teljesen kiszolgáltatott ember ezért tehetetlen elszörnyedéssel figyel önmagába, s a hangos belső propagandától elhitetve megadja magát a diktatúrának. Pedig e fejlődésünk szempontjából döntő kérdésnek ilyen felületes elintézése több mint veszedelmes: értelmetlen és hiábavaló. Mert az ember érzésvilága nemcsak szabályozható, hanem feltétlenül szabályozandó is. Előbb-utóbb mindenki rákényszerül, mert felismeri, hogy a vég nélküli bonyodalmakból, amelyekbe homályos külső és belső impulzusok sodorják, nincs más kiútja. Vagy visszaszerzi az uralmat hangulatélete fölött, vagy saját belvilágának trónfosztott, üldözött uralkodójaként a legközönségesebb, legrombolóbb ösztöncsőcselék karmai között kínlódja át életét. Ezek az ösztönzések megkötözik, éheztetik, égetik, szennyben vonszolják, lerészegítik, megfertőzik. Hitvány, mocskos kielégülést adnak, négykézláb táncoltatják koncokért, mint egy állatot. E részeg káoszban és bomlásban pedig elsikkad az egyén legfőbb célja, a magasabb rendű fejlődés.

A folyamat látszólag enyhe engedményekkel, kis gyöngeségekkel, kényelmes megalkuvásokkal kezdődik. Azzal, hogy az ember kritika, különállás, lénye eszmei izolálása nélkül eltűri, hogy anyagi körülmények és hatások erőt vegyenek rajta. Magához engedi a legalantasabb impulzusokat. Belevész a mindennapi élet elvakító részleteibe, anélkül hogy a múló pillanatnak az egészhez való viszonyát állandó fénybe helyezné önmaga előtt. Együtt sodródik az indulatokkal. Szabad utat nyit a sablonos, mérgező reflexeknek. Konfekciógondolatokat tesz magáévá. Pániknak, elégedetlenségnek ad gondolattestet, s e gondolatokból belső parancs, kényszerítő atmoszféra, fertőzött érzelemhumusz válik, amelyben falánk, zsarnoki ösztönélősdik tömege kél nyüzsgő életre, s pusztító lelki rákbetegséggé burjánzik.

Aki irányítani akarja érzelemvilágát, annak elsősorban függetlenítenie kell magát környezete hangulatváltozásaitól. Arról persze, ami körülöttünk történik, tudomást kell vennünk, de megismerésünk szűrőszerkezetén át, a fertőző elemeket közömbösítve. S ez a fenntartás, ez az érzelmi kontroll még a legszebb emberi érzéshatásokkal kapcsolatban is fennáll. A részvét egyike a legtiszteletreméltóbb tulajdonságoknak, mivel a sokat átélt, sokat tapasztalt szellem fémjele. Mégsem helyes, ha hozzátartozóink bánatába mi magunk is belebetegszünk, mivel így saját bajunkkal az övéiket is tetézzük, s képtelenné válunk arra, hogy segítsünk rajtuk. A cél mindig az, hogy magunkon és másokon is segíteni tudjunk. Az operálandó páciens igazán rosszul járna az olyan sebészprofesszorral, aki a műtőasztal fölött rázokogna egy fájdalmas daganatra ahelyett, hogy eltávolítaná.

Világunkban, amelyben az események túlnyomó része kedvezőtlen, szükségünk van minden csepp idegerőre. Ne keseregjünk tehát változtathatatlan dolgok fölött, hanem keressük meg az ember felemelkedését szolgáló, rejtett értelmüket. Mert egészen biztosan van ilyen konstruktív értelmük, amelynek formulája feloldja, enyhíti maró érzéseinket, sőt ösztönző erőként hat, hiszen a jelenségek értelmét felismerni mindig magasztos, reménykeltő hatású.

Teljesen elhibázott dolog volna persze a lelki természetű bántalmak, sebek, ingerek erejét és intenzitását lebecsülni. Tapasztalati tény, hogy a pszichikai fájdalmak sokszorosan felülmúlják a testi fájdalmakat, amelyeket legalább csillapítani lehet különféle szerekkel, anélkül hogy eszméletünket elveszítenénk. A lelki gyötrelmek azonban csak az öntudattal együtt olthatók ki időlegesen. De nem is arról van szó itt, hogy valamely elburjánzott pszichikai kórságot vagy indulatot puszta ráolvasással a leghevesebb krízispontján pillanatok alatt megszüntessünk. Hanem arra akarjuk ráirányítani barátaink figyelmét, hogy kivétel nélkül minden jelenségnek van egy fogantatási pillanata. És minden későbbi fejlemény ettől a fogantatástól függ, ennek a töltésében rejlik. Vigyázzunk tehát, miféle reményeket, becsvágyakat, alap és bölcsesség nélkül való várakozásokat, feltételeket rögzítünk. Mert ezek megvalósulása válik később szégyenünkre, keserűségünkre és csalódásunkra.

Tudnunk kell, hogy sorsunk mérgezett gyümölcsei mind azokból a magvakból növekszenek, amelyeket magunk vetettünk. Történetünk cselekményének Párkái, tudattalan és tudatos nemzői, törvénytelen szülői mi magunk vagyunk. E sorsot megragadni, megváltoztatni, irányítani csak a nemzés pillanatában lehet. Amikor a sötét nemzés – valamely irreális kapcsolatba való belesodródás, vak függés megteremtése emberrel vagy helyzettel s az önuralom gátjainak lerombolása – egy ízben megtörténik, a gonosz mag megfogan, életre kel, és befutja a maga pályáját, mint az elhajított bumeráng.

Érzéseinket mindenekelőtt kezeljük éppolyan tapintattal, mint a különféle mérgeket és ellenmérgeket, amelyeket szintén nem engednénk gondosan mérlegelt adagolás és ellenőrzés nélkül a szervezetünkbe. Épeszű embernek sohasem jutna eszébe, hogy vitriolt igyék, ugyanakkor lelkét esetleg színültig tölti maró gyűlölettel; elsárgul, megmerevedik, görcsbe rándul tőle, és nem gondol arra, hogy a legpusztítóbb önmérgezést viszi véghez, amely végül éppúgy összeroncsolja idegeit, gyomrát, máját, epéjét, veséjét, mintha fizikailag vett volna be valamilyen roncsoló gyógyszert.

Minden méregnek van azonban egy ellenmérge, így a gonosz, betegítő, sötét érzéseknek is: az ellentétük vagy semleges kiegyenlítőjük. A bánattól, búskomor, magába zuhant őrlődéstől kimerült ember gyógyszere a derű. A gyűlölet megszállottjáról a szeretet varázsa űzi el a rontást. A sírást nevetéssel vagy semleges figyelemeltereléssel lehet áthangolni. Személyes sérelmeket kitűnően orvosol a személytelen mérték felállítása: magasabb ideálok lelkesítő, oldó fényessége, amelyben saját pillanatnyi lényünk teljesen összezsugorodik, s jelentőségében megnövekszik bennünk, ami örök és sebezhetetlen. A félelem antitoxinja a halálprobléma alapos végigkutatása, a rémítő halálfej mögött láthatóvá tett halhatatlanság. A féltékenység, birtoklás, szorongásos rögzítettség ellenszere a tudatosító analízis, a helyesen és könyörtelen őszinteséggel végrehajtott pszichikai operáció, amely megvilágítja ragaszkodásunk valódi természetét. Ne tévedjünk persze. Akik hosszú évek önmarcangolásával már nehezen gyógyuló, mély sebeket ejtettek magukon, azoknál időbe telik, amíg a fekélyek megtisztulnak és begyógyulnak. Mert a tökéletes terápia – ahogy az előbb mondottuk – nem az akut, elhanyagolt kórok gyógyítása, hanem a megelőzés. A megelőzéshez pedig tudás kell, amely már csírájában felismeri a későbbi fejleményeket.

Ha valaki szisztematikus mérgeződés következtében súlyosan megbetegedett, s a baj felismerésének első pillanatától kezdve elvonják tőle a mérget, tombolva követeli. Az elvonókúra a méreg természete szerint legyen fokozatos, különösen, ha a szervezetet teljesen átitatta már, s a szenvedéllyé lett élvezet az óriási belső hiány és gyöngeség egyetlen támasztéka. Az ilyenfajta megtámaszkodás persze olyan, mintha a tengerben fuldokló ember egy cápa hátára menekülne. Mindenesetre a kábítószerek, mérgek hatásának felszámolásához teljesen hasonlóan kell eljárnunk nekünk is azokkal a romboló indulatokkal, veszedelmes érzésekkel, amelyek lelki egészségünket aláásták. Az elvonókúra annyiból áll, hogy korlátozzuk a megszokott benső magatartás uralmát. A káoszból lassan új világ születik; jobb, egészségesebb, mert szellemünk új és jobb törvényeket honosított meg.

Ha szívósan, türelmesen és mágikus akarattal véghezvisszük ezeket a tételeket, és átküzdjük magunkat egy elbátortalanító kétellyel, gúnnyal, csüggedéssel fertőzött pszichikai időszakon, amely minden mágikus munka törvényszerű szakasza, akkor megéljük azokat a csodákat, amelyekben hitetlenül is hittünk és sohasem szűntünk meg reménykedni.

Hogyan teremtsünk magunk körül
rokonszenves légkört?

A környezettel szembeni szívélyes, megértő, áldozatkész magatartással. Ez persze csak akkor mágikus hatású, ha őszinte. Ha nemcsak hidegen számító elméleti tétel, hanem megismerésünk, meggyőződésünk által fakasztott életforrás, amely lelkesít és szüntelenül új erővel tölt fel bennünket. Ez a forrás minden egyes ember lényében ott rejtőzik, de csak egészen merész, nagyvonalú operációk, végiggondolt gondolatok szabadíthatják ki zárlatából.

A különféle gőgös feltételek, kedvetlen elhúzódás, jogosnak vélt sérelmek szofizmái, fanyar szentenciák, hogy „az embereken nem lehet segíteni, az emberek nem érdemlik meg, az emberek hálátlan, ostoba, eredendően gonosz szörnyszülöttek”, alaposan eltorlaszolják ezt a vénát, noha tartalmuk relatíve igaznak tűnik. Alátámasztásukra rengeteg példát lehet találni akkor, ha ezt a nézőpontot rögzítettük magunkban. Csakhogy e relatív, kényelmes és sokaknak oly tetszetős áligazság egy magasabb rendű, tehát átfogóbb szemléletből kiindulva a legnagyobb és legártalmasabb hazugság. Aki ilyen becsmérlő, unott vagy keserűen kárörvendő módon lemond embertársairól, az saját megváltásáról mondott le, mert a lények titkos, mély összefüggésekkel egymáshoz tartoznak, sőt azonosak egymással. A tudatlanság, amelyet megvetünk, a mi tudatlanságunk. Az önző elzárkózás a mi egoizmusunk. Az infantilis-animális felelőtlenség, amely az emberek tömegeit lenyűgözve tartja, a mi, még fel nem nevelt éretlenségünk és szabadon burjánzó démonizmusunk.

Egy kerubi szintézis lehetőségéből szemlélve a teljes valóság képét, logikus, hogy e világ megváltása is a mi feladatunk. E mindenképpen végrehajtandó feladat különféle tennivalóit életünk jelenségei, próbái s azokkal az emberekkel való viszonylataink jelölik ki, akiket sorsunk provokatív vagy inspiratív okokból hozzánk irányít. Vajon elgondolható-e, hogy a hatalmas összefüggések, egymásra hatások univerzális szerveződésében éppen ezek az emberek és éppen ezek a jelenségek kerültek véletlenül utunkba?

Ha megvizsgáljuk az emberek jellemét, akiktől szenvedünk, akiktől félünk, akiket megvetünk vagy akiket gyűlölünk, biztosak lehetünk benne, hogy egy kíméletlenül lefolytatott mélypszichológiai egoásatás folyamán minden tulajdonságukat viszontláthatjuk önmagunkban rejtetten, elintézetlenül, kórképző lappangásban. Mert jegyezzük meg, hogy a világon semmi mástól nem félünk, csak a bennünk lapuló haláltól. Semmit sem utálunk úgy, mint saját jellemünk titkos gyöngeségeit és hiányait. Amitől másokban iszonyodni vélünk, amit másokban ununk, üldözünk és támadunk, az a saját eltorzult tükörképünk. Amint e delíriumos káprázatot feloldjuk önmagunkban, a tükör rögtön megenyhült képet vetít. A káprázat feloldását pedig egyedül a külső jelenségek benső értelmének megtalálása hozza létre. Minden relációnk gyökeresen megváltozik, ha a megismerés összesítő áttekintésében gyűlöletünk szánalommá, türelmetlen közönyünk részvevő érdekeltséggé, fejlődést elodázó pszichikai kényelemszeretetünk tudatos, kitartó áldozatkészséggé hangolódik át.

Kétségtelen, hogy minden építő gondolatunk, minden gyógyító szavunk és áldozatunk a beteg világ beteg emberiségéért vívott messiási küzdelem.

Az emberekkel e legbenső, titkos összefüggés alapján nemcsak érdemes, hanem magasabb kötelesség is foglalkozni, mert ismerjük őket. Mert létünk misztériumjátékának dramaturgiája sorsunkba szőtte sorsukat. Bajaik, gyöngéik, problémáik feltárultak előttünk. Segítenünk kell rajtuk legjobb tudásunk szerint, mert ez a cselekmény belső, isteni törvény. Segítenünk kell rajtuk úgy, ahogy leginkább el tudják fogadni: tettel, szóval, érzéssel, hallgatással vagy példával. Tapintatosan, nagy intuícióval és határtalan megértéssel. Igen. Ezért születtünk. Életünknek ez az egyik fő feladata. Nincs ennél fontosabb dolgunk, mert minden önös, bokros problémánk csak ennek a segítségével oldódhat meg.

A környezetünkkel szemben tanúsított jóindulat láthatatlan, pszichomagnetikus zónát teremt körülöttünk. Vonz. Megnyugtat. E pszichikai atmoszféra semlegesíti a rosszhiszemű intrikát, feltéve, hogy mi magunk nem váltunk e rosszindulat belső felvevő állomásává. Ennek az aurának olyan szuggesztív hatása van, hogy hiába mondanak rosszat rólunk, egyszeri megjelenésünk mindenkiben felkelti a meggyőződést, hogy a rágalom nem lehet igaz. Ha azonban valaki gyűlölködő természetű, s gyakran kíméletlenül ostorozza embertársai hibáit, pszichikai atmoszférája megromlik. Általában aki túl sokat foglalkozik kicsinyes, alacsonyrendű dolgokkal, az végül beszennyeződik, átitatódik ezekkel, és úgy árasztja magából e pszichikai hatásokat, mint szennycsatornák a bűzt.

Beszéltünk már a gondolatok teremtő hatásáról, s arról, hogy a gondolat valójában anyag. Agyunk ugyanúgy működik, mint egy rádióadó. Minden sötét, romboló gondolat hasonló rezgésű rövidhullámnak felel meg, és a mélytudat rétegeiben kitűnő felvevő állomások működnek. Semmit el nem gondolhatunk egy bizonyos érzés vagy indulat intenzitásával anélkül, hogy környezetünk tudattalanja erről tudomást ne szerezne. Márpedig a gyűlölet, a féltékenység, a rosszindulat, az irigység igen heves indulattöltést jelent. A szenvedélyes ember rendkívül erős gondolathullámokat küld ki. Ez okozza a nyomasztó, taszító érzést, amelyet némely ember a szenzitív egyénekben előidéz.

Az egyensúly, a semleges, tiszta, jóindulattal áthatott harmónia alacsony frekvenciájú hullámokat bocsát ki. Az alacsony frekvenciájú hullámok elpihentetnek, megnyugtatnak. Az öröm magas frekvenciájú hullámokat bocsát ki, s ezek stimulálnak. Mindkettő gyógyító hatású, s a lények pszichikai együttélésének békéjét eredményezik.

A szenvedélyes, romboló érzések és gondolatok fertőznek, bágyasztanak, vámpirizálnak. A szenvedély kisugárzása olyan, mint a túl erős, édes, buja illat. Izgat, erotizál, s fejfájást okoz végül. Az indulatok mocsárpárákat, mérgező gázt gőzölögnek. Közelségüket senki sem viseli el tartósan, mert megbetegszik, legyengül tőle. A lélek egészséges ösztöne előbb-utóbb menekülésre késztet mindenkit az ilyen egyéniség közeléből.

Konstruktív benső magatartással, szép és magasrendű ideák sugárzásával mély, hálás rokonszenvhúrokat zengetünk meg környezetünkben, éppen úgy, ahogyan két egymás mellett álló hárfa húrjai közül az egyik megpendítésével megszólalásra bírjuk a másikat is. Ez a rokonszenves légkör megteremtésének titka.

Az idegesség leküzdése

Az idegességről többféle meghatározás ismert, lényegét azonban általában kevéssé értik. A láthatóvá lett életjelenségek gyakran kisiklanak a megfigyelés alól, mert az ok, amelyből erednek, s ahová visszatérnek, láthatatlan.

Az idegességet leginkább a lélek elégedetlenségének nevezhetnénk. Olyan pszichikai energiák ömlenek be az idegpályákra, amelyek túlzott terhelést, az egészséges módon lereagálhatónál nagyobb feszültséget keltenek.

A pszichikai energiák mindig kielégülésre törekszenek valamelyik síkon: a fény állapotát keresik gyönyör, műalkotás vagy eksztázis formájában, és csak ezek által pihennek el a teljesülésben. Ha céljukat nem érik el, megerjednek, felforrnak, elégetik a vezetéket: felőrlik az idegzetet.

Az idegek fizikai kimerültségén többé-kevésbé könnyű segíteni. Erről később beszélünk. A lélek elégedetlenségéből eredő tünetek azonban makacsul elvonják magukat a terápiás kísérletek elől, és csodálatos leleményességgel produkálják a legváltozatosabb tüneteket. Sleich professzor a hisztériát a zsenialitás egy titokzatos formájának nevezi; s éppen a hisztéria, a kontroll alól kitörő ideges túlfokozottság jelenségei mutatnak önnön diagnózisuk és terápiájuk felé. A hisztéria szintén a „képzelet megbetegedésének” sajátos formája. A lélek elégedetlensége mögött a képzelet mágikus erői lüktetnek. A képzelet ereje a teremtés ősenergiája, a minden egyes emberen át dinamikus kiteljesedésre törő Logosz. Az idegzet vezeték, amely a teremtő képzelet forrásától a Műig vezet. Mivel az ember teste, pszichéje és szelleme közötti energiaáramlás mai válságos állapotában szakadozott, rövidzárlatos, ezért különféle keringési zavarok, meghasonlások, bénulások és trombózistünetek elfajulásait mutatja. Veszedelmes kisülései vannak. Mellékirányba vezetődik, ahol rombol. Tüzeket gyújt. Sorvaszt. Szigetelését áttöri, és szorongásos neuraszténiát, hisztériát, elmezavart, félelmetes rögeszméket okoz. S mivel útja a képzelet láthatatlan forrásától a megvalósult Műig vezet az idegek vezetékrendszerén át, töltése mágikus: a lét leghatalmasabb ereje. Az idegbetegek és elmebetegek perverziói, gátlásai és tragikomikus kilengései ebben lelik magyarázatukat. Minden betegség a szimbólumbeszéd egy formája. Minden idegbaj és elmebaj a szervezet lidércnyomásos álma, amelyben bűntudatát, mulasztásait és hiányérzeteit reagálja le.

Közismert dolog, hogy a feljebbvalójával szemben senki sem ideges. Az önuralom képessége mindenkiben megvan. Az a reakció, amelyet igen helytelenül idegrohamnak neveznek, akkor szokott kitörni rajtunk, amikor azt hisszük, szabadjára engedhetjük magunkat. Sértődöttségünk, feszültségeink, elégedetlenségünk dühét rendszerint nekünk kiszolgáltatott embereken töltjük ki: családtagjainkon vagy beosztottainkon. Általánossá lett s igen méltatlan tévhit nyújt mentséget erre, az ugyanis, hogy az idegesség kitombolása előnyös a szervezetre. Pedig minél többet idegeskedik valaki, annál idegesebbé válik, mintegy szokássá lesz nála. Kielégülést nyújt számára. Mellékmedret váj az elégedetlen teremtőenergiának, s a megfélemlítés által gyakorolt hatalom perverziójává zülleszti.

Az önuralom bizonyos erős képzetek gátját jelenti az ingerek feszítőerejével szemben. Önérdekünk meggondolásai azonban csak átmenetileg akadályozhatják a kirobbanást. Ahhoz, hogy az ingerek átalakuljanak, robbanás nélkül feloldódjanak, a képzeletnek másfajta inspirációi szükségesek.

Az idegesség kitombolása a feszültségektől való szabadulás legreménytelenebb és legveszedelmesebb formája. Ne higgyük, hogy bárkivel szemben büntetlenül lehetünk utálatosak. Az általunk kisugárzott pszichikai méreg visszahat ránk. Nemcsak olyan módon, hogy a legalantasabb helyzetben lévő embernek is lehetősége támadhat rá, hogy bosszút álljon rajtunk, hanem rossz benső atmoszféránk felfokozódásával, amelytől e kirobbanás által menekülni akartunk. A ganglionsejtek feljegyeznek minden érzelmi megmozdulást. Amit ismételten elkövetünk, annak folytatólagos gyakorlására erős hajlam keletkezik. Az idegeskedő, idegességét szabadjára engedő ember öntudatlanul is szabályszerű idegzetrongáló tréninget folytat.

A mindennapi élet mágiájának gyakorlásával fel kell adnunk a nézetet, hogy van olyan ember, akinek a rovására szabadon kitombolhatjuk magunkat. Ehhez nemcsak morális ideáljaink szempontjából nincs jogunk, hanem erőismeretünk is nagy veszélyjelekkel tilt el tőle. A düh radioaktív méreg, amely fertőz. Az idegroham a lélek szánalmas, gusztustalan öklendezését jelenti. Olyan démoni erőket hány felszínre vele, amelyek mérgezett töltésükkel elszabadulnak, s kibocsátójukat sújtják. A jelentéktelen, alárendelt, önérzetében megsértett kishivatalnok, a jellemünk és idegéletünk pongyolaságaitól, kisüléseitől szenvedő takarítónő, akiket nem értékeltünk annyira, hogy törődtünk volna viselkedésünk hatásával, és jelenlétükben szabadjára engedtük „idegességünket”, már sok tragédiának voltak okozói, amelyek a családi élet összeomlásával, állásvesztéssel, börtönnel, sőt öngyilkossággal végződtek.

Ha erőt vesz rajtunk az idegesség, gondoljunk arra, hogy az ember, akivel szemben állunk, életünk titkos kémje, bíránk vagy ítéletünk feloldója. Általa vizsgázunk. Irritáló lénye ott, azon a ponton sorsunk misztériumának fontos próbáját jelenti. Minden alkalommal, amikor a dühödt idegroham feszítő gőzeit sikerül az értelem szelepén át megenyhítenünk és feloldanunk, nagy erőhöz jutunk: izmosodik az önuralmunk. És minden siker újabb siker alapját veti meg. Az önuralom gyakorlása csak eleinte nehéz, később szokássá válik. Fontos, hogy ösztöneinket sohase engedjük ki a kontroll alól. Az önuralom önmagunknak adott gondolatparancs, amely erkölcsi meggyőződésből fakad. Az ember nívóját erkölcsi gátjainak mennyisége és minősége szabja meg. Ezek duzzasztógátak. A lélek erőinek hatalmas emelői.

Az idegerő-fejlesztés

Az idegesség természete kétféle. Van olyan idegesség, amelyet túlfeszített munka, a fizikum teljesítőképességét meghaladó erőfeszítések váltanak ki. Ennek oka a szervezet fizikai energiáinak elégtelensége. Ez az az állapot, amelyen könnyebb segíteni. Foszfor- és lecitintartalmú táplálék, mint a tojás, a vaj vagy koncentrált vitaminok stb., kiválóan alkalmasak a szervezet hiányainak pótlására. Vérszegény, munkával túlterhelt embereknél életfontosságú, hogy állandóan valami tömény tápszert szedjenek, mert több energiát égetnek el, mint amennyit termelni képesek. Az idegenergiák pótlásában döntő szerepe van ezeken kívül az idegtornának és a fénykúrának is, mert ezek nélkül a tápszer magában nem elegendő, az erőátvitel-terápia pedig rövidebb-hosszabb lejáratú kölcsönt jelent ott, ahol semmiféle önálló erőtermelés nem folyik. E kölcsönökből szilárd talajra juthat, meggyógyulhat, egészséges menetbe lendülhet valaki, de csupán kölcsönökből megélni senki sem képes. A tápszerek hatására felfrissül a szervezet, az idegességi hajlam érezhetően csökken, de maradandó eredményt csak kombinált eljárással érhetünk el.

Az idegtorna a következőkből áll:

A gyakorlatot legcélszerűbb este és reggel végezni, amikor már és még nem vagyunk felöltözve, mert a ruha szorítása gátolja a tornát. Az ágyon hanyatt fekve kényelmesen elnyújtózunk. Egészen elernyesztjük tagjainkat, azután mély lélegzetet veszünk. Annak ellenére, hogy mellkasunkat teleszívjuk levegővel, érzésünk az legyen, hogy még egy kevés levegőt be tudnánk fogadni. E pozitúrában mellkasunk magasra duzzad, s hasunk mélyen besüpped. Most hirtelen, lökésszerű mozdulattal, anélkül hogy tüdőnk a levegőt kiengedné, kitoljuk hasunkat, míg mellkasunk ennek megfelelően besüpped. Ebben az állapotban maradunk, amíg a tüdőnkben lévő levegőből futja. Ha már nem bírjuk tovább, kilégzés következik. A gyakorlatot négyszer-ötször egymás után megcsináljuk, azután két-három perc szünetet tartunk. E gyakorlatot a jógában „mérleggyakorlatnak” nevezik a has és mell mérlegszerű mozgása miatt. Néhány heti idegtorna után idegenergiánk csodálatos mértékű növekedését észlelhetjük, mivel a mérleggyakorlat serkentő masszázst ad a napidegfonatnak, és több belső elválasztású mirigyet késztet fokozottabb munkára.

Ugyancsak fontos idegenergia-forrásunk a napfény. Meg kell szoknunk, hogy a négy hónap kivételével testünket rendszeres, de óvatosan adagolt napkúrának tegyük ki. Az időmérték a következő: öt percig süttetjük arcunkat és minél kevesebb ruhába burkolt testünket, öt percig a hátunkat, majd néhány másodperc múlva megint arcunkat és testünk elülső részét. Ez összesen tizenöt perc. Ha a nap túl erős, és valamilyen okból érzékenyek vagyunk rá, homlokunkra és napidegfonatunk tájékára kössünk nedves kendőt. Ez a rövid napkúra, ha a mérleggyakorlattal együtt hónapokon át rendszeresen folytatjuk, regenerálódott idegrendszerünkön át teljesen felfrissíti szervezetünket. Tudjuk, hogy a Nap fénye stimuláló, tápláló elemeket rejt. Nemcsak radioaktív természetű, hanem az élőlényekben lejátszódó összes fiziológiás folyamatokat is pozitívvá teszi. Hatására szunnyadó vitaminok és hormonok szabadulnak fel szervezetünkben. De frissítő hatása csak alacsony adagolás esetén jelentkezik. Túlzásba vitt, negyedóránál hosszabb napozás elbágyaszt. Elégeti, felszívja a felszabaduló hormonokat. Rendszeres kúrákat március végétől október végéig folytathatunk.

A másik fajta idegesség, amely a testi kimerüléstől függetlenül jön létre – sőt, a tétlenség sokszor károsabb neki, mint a legmegerőltetőbb munka – abból a bizonyos asztromentális elégedetlenségből fakad. Itt a gyógyszer mindig egyéni. Kikeverése nagy hozzáértést, türelmet s főleg a páciens teljes értékű együttműködését igényli. Oka a lelki kivérzés, elvértelenedés, táplálékhiány s egy bizonyos pszichikai hormoncsere kiesése. A test tápláléka, amelyet növényi és állati termékekből, vízből, levegőből és napfényből magába szív, fenntartja az ember fizikai testét. Az embernek azonban nemcsak fizikuma van. A táplálkozás kényszere más-más formában, de analóg a két másik síkon is, ahová lénye kiterjed. A léleknek is táplálkoznia kell a maga feltételei szerint. A lélek is él, lüktet, fényre szomjas, tevékeny energiák feszülnek benne, meg akar nyilatkozni, egyesülni, gyümölcsözni kíván a lét kettős ritmusa alapján, amely beszívásból és kilégzésből áll. Tápláló, megújító gyógyerőkre, reményekre és inspirációkra van szüksége, de másik ütemében arra is, hogy megtermékenyülve valami aktivitás, alkotás formájában kilélegezze ezeket magából. Nézzük csak meg, hogy a fizikailag legtöbbször túltáplált emberekben micsoda patkányos, befalazott, föld alatti börtönök lakója a lélek. Levegő, fény, táplálék sohase jut hozzá. Léte e zárlatban erjedő, bomlasztó hiányérzet, felduzzadt, kóros energiák lázadása. S az idegzet tudattalanból is impulzusokat szívó vezetékrendszerén át ez a fenyegető, kórságtól súlyos tartalom is beomlik a testbe. Mérgezi. Hevíti. Névtelen szorongásokkal gyötri. Beteggé teszi.

A gyógyulás kiindulása az, hogy lelki-szellemi táplálkozásunkat és rendszeres tevékenységünket éppoly fontosnak ismerjük el, mint testi táplálkozásunkat. Az okkult praxis koncentráció-meditáció rendszere e táplálék legideálisabb formája. Olyan forrásból merít, amely az anyatejhez hasonlóan az élet minden szükséges elemét magában rejti.

Mindenfajta idegesség kísérő tünete a görcsös, feszült akarat. A lazításra való képtelenség, amely valójában szorongásos jelenség. Figyelés, készenlét a szüntelenül ott lappangó, ismeretlen veszéllyel szemben. Megbetegedés, amely az embert a már dermedt, megváltoztathatatlan múltba vagy a félelmetes esélyeket rejtő, ismeretlen jövőbe száműzi a jelenből, ahol minden betegség nagy panáceája várakozik. Aki be tud lépni a jelenbe, aki jelen tud lenni valami semleges, békés, szimbolikus szépségtől zengő mozzanatban teljes, önfeledt intenzitással, abba hatalmas gyógyító áramok ömlenek.

A gyógyulás első állomása a görcsös attitűd tudatosítása, meglazítása és helyes pozitúrával való felcserélése, amely lehetségessé teszi, rögzíti a jelenben való kellemes és semleges lebegést. S e fellazult, friss életforrások felé kinyílt jelenben kell hozzálátnunk az asztromentális erőbeszíváshoz, transzcendens szomjunk, etikai éhségünk, esztétikai sóvárgásunk kielégítéséhez. Vegyünk fény-, szín-, hang- és formafürdőt a természetben, de a képzőművészet nagy műalkotásai között is. Mossuk át lelkünket zenével, költészettel, filozófiával, tudománnyal. Szőjük tovább a gondolatokat, amelyeket megzengettek bennünk. Ha körülményeink zárlattal veszik körül testünket, nyissuk rá a szemünket arra a tényre, hogy lakik bennünk egy szárnyas lény is, akit csak hitünk szuggesztiója tart lenyűgözve. Ha azonban ráemlékezünk szárnyaira, felrepül, mint álmunkban pszichikai testünk. Használjuk tehát a szárnyaló képzeletet. Ezt senki sem veheti el tőlünk. Használjuk alkotó irányban, mert ahova démonaink hajszolják, onnan mindig csak bajokat, fájdalmas kötéseket és nyugtalanságot hoz. Gondoljuk csak el, hogy a kedvenc ételeinkre való emlékezés valóságos gyomorsavat termel fizikai szervezetünkben. Az erotikus olvasmányok, képzetek ugyancsak a leghevesebb módon erotizálnak. De milyen kevéssé élünk e stimulussal konstruktív irányban! Vajon miért nem helyezkedünk vissza képzeletben mitikus erdőélményeink miliőjébe? Miért nem gondolunk élő, izzó fantáziával az ózondús fákra, az egészség meseforrásaira, a csend varázslatára valamely tájban, amelyet egy múló pillanatra megízleltünk? Miért hagyjuk portól ellepetten tudatunk raktáraiban heverni azokat a gazdagító műveket, élményeket, amelyeket összegyűjtöttünk, s amelyek imaginációnk érintésére új, makulátlan életre kelnek, s plasztikus valóságukkal gyógyerőket árasztanak? A fák illatoznak, a források üdítenek, a csend elnyugtat, a magasztos gondolatok megvigasztalnak, a zene friss alkotótevékenységre serkent, és a szellem óriásai reményekkel töltenek el. Iktassunk be életünkbe ilyen jelenlétgyakorlatokat. Lazítsuk el görcsös, védekező magatartásunkat, s ebben az elernyedésben ejtsük le, engedjük el személyiségünket minden bonyolult problémájával együtt. Vegyünk szabadságot a jelenben – mintha két határ között, a múlt és a jövő két erődje között, a senki földjén haladnánk terhek nélkül, fütyörészve, névtelenül, mint az otthontalan vándorok. Csináljuk ezt rendszeresen, tudatosan, akár csak néhány percen át naponta – és láthatatlan benső betegünk, akinek krízisei lappangó ideglázakkal terhelik meg szervezetünket, lassan gyógyulni kezd. Lábadozásának örömét nemsokára tapasztalni fogjuk nagyobb aktivitás és fénylő egyensúly formájában.

Kóros személyiségünk gyógyítása
mások szolgálata által

A különös tétel, hogy „Isten és közöttem állok én”, általában meglepi az embereket. Van, akiben villámszerű fényt gyújt, s van, akit elkedvetlenít. Pedig az axióma félelmetes, mágikus igazságot rejt. A személyes én; az elintézetlen, összeomlott egokultúrák számlálhatatlan rétegét őrző, bonyolult, mulandó személyiség a labirintus, amelyen a megnyilvánult lét bejáratától a kijáratig át kell haladnunk. Az utak persze felmérhetetlen időkig körbefutnak. Nagyon sokáig úgy tűnik, hogy századszor és ezredszer is ugyanoda érkezünk vissza, ahonnan elindultunk. Düh, kétségbeesés, őrjöngő erőszak mit sem segít rajtunk. Öklünket véresre döngethetjük, fejünket szétverhetjük a könyörtelen, kiúttalan falakon, vagy esztelen száguldozás után összerogyhatunk valahol az útvesztő mélyén, hogy holnap újra talpra állva továbbfussunk körbe-körbe. Mert ezek a módok sohasem vezetnek a kijárathoz. A csak önmaga körül forgó ember örvényben fuldoklik, és egyre mélyebbre szívódik problémáiba. Az egocentrikus érdekeltség, a görcsös monománia, amellyel saját ügyeinkbe veszünk, saját hiányainkat, sérelmeinket őröljük, fekete dervistánc. Eksztázisa állandó mélységi szédületbe, kábulatba ringatja tudatunkat. Valóságtól és fénytől elrekesztve megigéz, szubjektív káprázatok, delíriumos képek és érzetek közé börtönöz bennünket. Szorongásrohamok, indulatviharok, ingerek szökőárjának infernális boszorkányéje szakad ránk az egolabirintusban, kapu pedig nem nyílik sehol. Miért? Mert Isten és közöttem állok én.

Hosszú-hosszú ideig nem ébredünk rá, hogy e mondat kulcsot is tartalmaz a kijutáshoz. Csak amikor már feladjuk az öntépő, önpusztító, önimádó, öntömjénező attitűdöt, s fáradtan leülünk a gondolkodó, meditáló ember pozitúrájába, akkor dereng fel bennünk a mindent megvalósító lényeg, hogy az axióma szövegéből hiányzik a Te. Szó sincsen arról, hogy Isten és közöttem állsz Te. Nem. Csak én állok ott. A Te, úgy látszik, szabad irány. Olyan irány, amelyen átnézhetünk, átnyúlhatunk. Amelyen át levegőt szívhatunk. Amelyen át fény eshet ránk, és meggyógyulhatunk.

Többször elhangzott már itt, hogy gondolataink és érzéseink erőivel fájdalmas, ijesztő gondjainkat, aggodalmainkat körülszőni, körültapogatni éppen olyan, mint amikor szüntelenül testünk egy gyulladt helyét dörzsöljük. Ugyancsak utaltunk a már mindenki előtt ismeretes modern gyógymódra, amely a páciens turnusos altatásából áll. Ez a módszer a felismerésen alapul, hogy ha az embert átmenetileg megszabadítják személyiségétől, „ön”-tudatától, különféle betegségfolyamatai megállnak, s szervezete regenerálódik. Persze csak addig, amíg az altatás tart. Utána, amint személyiségét megint összeengedik fizikumával, magánkínzókamrájában felébredt énje hamarosan pótolja a mulasztásokat, és destruktív gondolataival, ellenséges, elégedetlen érzésvilágával addig tombol, marcangol, vitrioloz, amíg a lesújtó eredmény új életre támad. Tehát az időleges öntudatvesztés nem megoldás a különféle imaginációbetegségekre.

Nem öntudatlanságra van itt szükség, hanem tudatosításra. Fokozottabb felébredésre a szubjektív életálomból, a kábult tengődésből és támolygásból az ellentmondó impulzusok és érzékcsalódások között. Ez pedig nem jöhet létre az éngörcs feszültségében, a kikristályosodott személyiségmánia tetszhalottszerű állapotában. Előbb ki kell oldódni belőle oly módon, hogy a képzelet más centrumba vetítésével széthúzzuk, szétválasztjuk a magasabb tudatot és az egoközpontot. Amint az „én” helyett a „Te” képletét állítjuk érdeklődésünk középpontjába, s ez a súlypontáthelyezés teljes mértékben sikerül, egy idő múlva csodálkozva eszmélünk majd rá baljós töltésű benső kríziseink, feszítő lázaink megenyhülésére.

Ez az oka például annak, hogy az emberek – különösen az idegkrízisektől tépett, nemi elégedetlenségtől hajszolt asszonyok és feminin férfiak – olyan odaadással merülnek bele más emberek magánügyeinek taglalásába, piszkos pletykák csatornalevébe, mert ez is bizonyos mértékig narkotizálja személyiségüket. A narkotikum persze méreg, és utóhatása rosszabb, mint az az állapot, amelytől el akartak menekülni általa. A cél az, hogy ne a személyiség alá merüljünk, hanem a személyiség fölé emelkedjünk kiútért. A labirintusból rövid és titkos ösvény vezet felfelé. A Te helyes értelmezését a keleti filozófia adja meg a tat tvam aszi tételével, ami annyit jelent, hogy Te én vagyok. Tehát nem lehet mindegy nekem, hogy élsz-e, halsz-e. Eszel-e, örülsz-e vagy kínlódsz. Mert Te én vagyok. A Te ügyed az én ügyem. A Te fogságod az én fogságom. És a Te szabadulásod az én szabadulásom. Nem vagy idegen. Nem háríthatlak el azzal, hogy mi közöm hozzád, van nekem magamnak is elég bajom. Mert hozzád van a legszorosabb közöm. Bajaim orvoslása a Te lényedben rejlik. Szolidáris vagyok veled. Láthatatlan köldökzsinór fűz össze bennünket, amelyen át életem az életedbe szövődik. Örök áram kering közöttünk. Ha rágalmaznak, engem rágalmaznak, és ha segítek moslékba nyomni a hátad mögött, én leszek piszkos tőle. Hogy személy szerint ki vagy Te? Akit sorsom misztériumjátékának rejtélyes dramaturgja beküld a színpadra, ahol jelenésem folyik. Aki megjelenik a darabban. Minden egyes társszereplő.

A tat tvam aszi átélése hatalmas reflektorok kigyúlását jelenti a színhelyen, ahol a magasztos dráma lezajlik, s e fényben egyszerre nyilvánvalóvá lesz, hogy lényegében monodráma folyik itt, amelynek minden közreműködője én vagyok, mert Te én vagyok. Monodráma folyik, mint az álmokban, ahol a tárgyak, növények, állatok, emberek mind az egokozmosz egy-egy sajátosságát fejezik ki. Csak azért jelennek meg, mert az énben szimbolizálnak valamit. Ha az énben nem volna gyökerük, nem vetülnének ki álomszimbólummá, így jelenik meg álmunkban az acsarkodó fekete állat, ha betegség lappang bennünk, ha veszély felé sodródunk; vizek, erdők, mitikus szörnyek, feltámadt holtak, fajtalan, gátlástalan szatírok, tolvajok és gyilkosok, amelyek mind üzenetet közvetítenek, figyelmeztetnek, kísértenek és provokálnak bennünket. S így lépnek be életünk színhelyére, így szövődnek sorsunkba az intrikus, az állati, a támaszra szoruló, áldozatot, elnézést, megértést követelő, zsaroló és kibírhatatlanul bosszantó társszereplők: szülők, testvérek, házastársak, szerelmi partnerek, rokonok, barátok, ismerősök, üzlettársak, kollégák, ellenfelek, alkalmazottak és feljebbvalók. Mindegyik figura lényünkben gyökerezik. Mindegyik figura énünk egy aspektusát, gyengéjét vagy erejét szimbolizálja. Minden figura egy megoldandó feladatot állít saját egokozmoszunkban. Ezért vagy Te én. És ezért vezet a gyógyulás útja a Te fókuszba állításán, az érte hozott áldozatokon keresztül.

Aki csak önmagáért dolgozik, önmagát dédelgeti, sajnálja vagy önmagát kínozza egy kétes értékű önsorsrontás dühöngésében, az struccpolitikát folytat, mert az ember sokkal több mulandó és körülhatárolt önmagánál. Az ember összefügg a mindenséggel és benne minden élőlénnyel. Ha szabadulni akar, univerzális kötéseket kell kioldania. S a legerősebb kötések bennünk a világhoz és az emberekhez való viszonylataink. Ezért lehet mások problémáinak kibogozásán, mások ügyeinek megoldásán keresztül saját problémáink megfejtéséhez hozzájutni. Mialatt velük bíbelődünk, az ő terheiket emelgetjük, őket szolgáljuk, valami varázslat megy végbe a homályba borult személyiség felépítésében. Mintha a kínos és krónikus állapotok gyökere a másik lényben, az ő gondjaiban rejlett volna, s amikor onnan kiemeltük, bennünk, saját személyiségünkben is megindult a gyógyulás folyamata.

A népszerűség titka

A gondolkodó ember, akinek már újra életre ébredt a képessége a megkülönböztetésre, tudja, hogy a népszerűségnek két előfeltétele van. Egyik az, ha a tömeg alacsonyrendű ingereit és ízlését saját hasznunkért kiszolgáljuk; másik pedig az, ha az egyént kiemeljük a tömegből, és önös érdek nélkül szolgáljuk az ő legmagasabb érdekét. De a népszerűséghez mindenképpen valami végleteset, szokatlant kell produkálnunk: átlagon alulit vagy átlagon felülit. Mert az átlagos nem tűnik fel és nem rí ki, hanem észrevétlenül beleolvad a sablonok közé. E kétfajta népszerűségben szintén megnyilatkozik a krisztusi és antikrisztusi elem külső hasonlósága és lényegbeli különbözősége. Mert bár mindkettő mértékké lesz, a tömegideál a mocsárból emelkedik ki, az alvilág feszítő gőzei dobják felszínre, és rövid lidérclét után oda hull vissza; az önzetlen érdeklődés és tevékenység mértéke állandó fényű csillagként a zavaros aktualitások fölött marad, és objektív irányt mutat. Az egyik szentesíti, hevíti a triviálisat, a másik a távolit, a különlegeset hozza elérhető közelségbe, s ezzel leleplezi az alacsonyrendűt. Az idő nagy választóvizéből kétségtelenül mindig e magasrendű „népszerűség” kerül ki épségben, mert az emberi természet hiszékeny ugyan, de van benne valami titokzatos intuíció is, amellyel előbb-utóbb felfedezi a morális értéket.

A népszerű ember fényt hordoz. Ha belép valahová, a légkör derűsebbé válik, s az emberekben homályos várakozás és remény támad. S valóban úgy is tolongják körül, mint a bogarak a fényt. Ha tehetik, bizalmas szálakat szőnek hozzá, mohón keresik vele az együttlétet. Miért? Mert lényéből a legritkább mágikus formula néma ábráját sugározza: mélységes emberi szolidaritást és érdeklődést áraszt.

A szubjektív ego örvényében fuldokló egyént borzasztó magányképzete tartja lenyűgözve. Éppen a lenyűgözöttség szuggesztiója akadályozza meg abban, hogy ráeszméljen: önmaga iránti feltétlen és egyedüli érdeklődése a boszorkánykör, amely e dermesztő egyedüllétbe rekeszti. Ez a fal, amelytől nem férhet hozzá nosztalgiái tárgyához: szerelemhez, barátsághoz, sikerhez, népszerűséghez. Zárlatának természete olyan, hogy nem képes kifelé figyelni belőle, és nem képes bebocsátani magához az egorögeszméjétől eltérő inspirációkat. Megnyilatkozása tehát kapcsolat nélküli monológ.

A nyitott szemmel figyelő egyéniség hamarosan élményszerűen rádöbben az emberi együttélés csaknem minden területén, hogy milyen ritka dolog az igazi párbeszéd az álcázott vagy nyílt monológok mellett. Még akkor is, ha az emberek látszólag gondolatokat cserélnek, beszélgetnek egymással. A felszíni kifejezések és gesztusok mögé hatolva egyszerre nyilvánvalóvá lesz, hogy szánalmas tébolydai jelenet bonyolódik. Mindenki a saját fixaideáját szövi hangosan vagy némán. Reflexeik, amelyekkel a másik szavaira válaszolnak konvencionálisan, süket unalmat takarnak, s e takaró védelmében a legszubjektívebb asszociációk lüktetnek. Valójában itt mindenki csak megmutatkozni kívánna az odaadó ámulattal és izzó érdeklődéssel hallgató személytelen lényeknek, akiknek e hallgatás az egyik legfőbb szerepük. Mindenki a legfájdalmasabb, legaktuálisabban izgalmas témáról szeretne behatóan tárgyalni, kívánna csodálatos, reményteljes, gyógyító értesüléseket szerezni: önmagáról. De nincs, aki figyelemmel, odaadással meghallgasson. Mert minden fejlődéshez, megtermékenyüléshez, gyümölcsözéshez éppúgy, mint a kémiai nászhoz is: kettő kell. A két pólus. A pozitív és a negatív potencia. Az én és a te. Valaki, aki beszél, és valaki, aki meghallgatja. Valaki, aki ad, és valaki, aki elfogadja. E kettőben zárul a teremtő áramkör. És e kettőben oldódik.

Cseppet sem különös dolog ezért, ha azt az embert, aki sokat és mindig önmagáról beszél, unalmas, kellemetlen, nevetséges fickónak tartják. Kerülik, ismerősei úgy tesznek az utcán, mintha nem látnák, és sietve átmennek a másik oldalra. S azt a valakit, aki megfelelően, tehát némi személytelen odaadással tud meghallgatni, elragadó, szellemes társalgónak kiáltják ki. Társaságában felvillanyozódnak. Megnyilatkozásuk izgatott érdekeltségében észre sem veszik, hogy a társalgás egyoldalú. Úgy tűnik előttük, hogy nem egy másik lény, hanem egy egész zenekar zengi a világ legszínesebb témáját számtalan szólamban. Hasonlíthatatlanul szórakoznak, üdülnek, megerősödnek. Pedig mindössze az történt, hogy kivetülő energiájuk nem ömlött el, hanem felfogta valaki. Felfogta, önmagán átbocsátotta és visszatükrözte. Aktus ment végbe, s bár semmi szexuális elem nem vegyült bele, mégis megtermékenyülést, oldódást hozott létre.

Az egészséges egyensúlyt az jelenti, ha valakiben a pozitív, kiárasztó és negatív, befogadó energiák a szükséghez mérten váltják egymást, a lélegzés ritmusához hasonlóan. Ez megfelel a lélek androginitásának, amely csak így töltődhet fel frissítő energiákkal. Az erők görcsös és termékenyülés nélküli kifelé áramlása vagy befelé zuhanása a lélek onániáját jelenti a másik pólus részvétele nélkül, ami kimeríti, s neuraszténiába, a képzelet különféle kórságaiba hajszolja.

A rögeszmés egomonológon és a passzívan tehetetlen meghallgatáson túl van egy harmadik magatartás, amely a legeredményesebb. A részvéttől fűtött, aktív és tudatos azonosulás. Ez gyógyítja azt, aki véghezviszi, és gyógyítja azt is, akire irányul. Az ilyen részvét inspirálója az a szeretet, amely „a nagy megismerés leánya”. Tehát színültig telt a meggyőződéssel, hogy segítenie kell, mert a másik ügye egyenlő fontosságú a sajátjával. Magasabb érdekük teljesen azonos. Az ilyen részvét tele van alázatos odaadással és örömmel azért, hogy szolgálhat. E szavak persze erőtlen árnyak addig, amíg beléjük nem kapcsoljuk az élmény áramát.

Idézzük fel még egyszer a képet az önmagába zuhant személyiségről, akinek érzéscsápjai a nihilbe lengenek, kapcsolat nélkül. Képzeljük el, hogy e reménytelen szorongás lidércnyomásában egyszerre gyöngéd érintés ébresztgeti. Valaki felé hajol, a nevét mondja, visszanéz rá. Kérdez és felel. Elhiszi, megérti a gyötrelmet, amelyet érez. Elismeri jó szándékát, nosztalgiáját a jóra és fénylőre. Ismeri gyöngeségét, s megbocsátja, mentegeti, gyógyítja. Nincs többé egyedül. Barát, testvér, orvos szegődött hozzá. Amíg ott van, világosság támad, s remény fakad, hogy minden jóra fordul, mert az ijesztő jelenségek mögött titkos, kibékítő értelem rejtőzik.

A legmagasabb rendű és támadhatatlan népszerűség feltétele kétségtelenül ez a magatartás. S az ilyenfajta népszerűség a pórusokon át sugárzik akkor is, ha valaki nem szól egy szót sem. Nem erőlködik, nem kínálja és hirdeti önmagát. Az emberek hozzálépnek, és váratlanul meggyónnak neki. Kitárják sebeiket, szégyellt nyavalyáikat, titkos bűneiket. Teljesen kiszolgáltatják magukat démoni, szánalmas és kétségbeesett tehetetlenségükben.

Nagyon sok a beteg, és kevés az orvos. Az általunk meghatározott értelemben népszerű ember álruhás gyógyító.

Hogyan lehet az emberekkel összeférni?

A felelet e kérdésre önmagától kiformálódik, ha alkalmazzuk rá azokat az egyszerű alapelveket, amelyeket egész tanulmánysorozatunk vezérmotívumává tettünk. Emlékezzünk néhány fontosabb axiómára azok közül, amelyek eddig elhangzottak:

1. Ez a viaskodásokból szőtt, szüntelenül mozgásban lévő világ csak még nagyobb dinamikával, még lendületesebb erőfeszítéssel és szívós kitartással hódítható meg.

2. A determináció ott végződik, ahol a mágia kezdődik.

3. Külső és belső magatartásunk, gondolataink, szavaink és mozdulataink mágikus idézőformulák.

4. Minden testet öltött dolog nemzője az idea, tehát nemzője betegségeinknek, kudarcainknak, balsorsunknak is.

5. Az egészséges, építő, harmonikus gondolatok egyensúlyt hoznak létre szervezetünkben éppúgy, mint körülményeinkben.

6. Aki sorsán, depresszióin, démoni kötésein úrrá akar lenni, annak úrrá kell lennie gondolatain.

7. Gondolkodni annyi, mint hatással lenni.

8. A környezetünkkel szemben tanúsított jóindulat láthatatlan, pszichomagnetikus zónát teremt körülöttünk.

9. Semmit el nem gondolhatunk egy bizonyos érzés vagy indulat intenzitásával anélkül, hogy környezetünk tudattalanja erről tudomást ne szerezne.

10. Kivétel nélkül minden jelenségnek van egy fogantatási pillanata. És minden későbbi fejlemény ettől a fogantatástól függ.

11. Aki kapni akar, annak először adnia kell.

12. A körülményekhez való szemléleti viszonylatunk megváltoztatásával megváltoztathatjuk magukat a körülményeket is.

Különösen az utóbbi öt axióma az, amelyekre feleletünk épül.

Aki össze akar férni az emberekkel, az legelőször saját viszonyát változtassa meg velük, vagyis ne tőlük követelje azokat az erényeket, amelyek alapján a békés együttműködés lehetséges, hanem ő maga nyújtsa.

Elmérgesedett helyzetekben az ember annyira messze sodródik az objektív mértéktől, hogy úgy tűnik előtte, ez a tétel éppen az ő esetére nem alkalmazható. A másik magatartása annyira kóros, lehetetlen, elviselhetetlen, hogy hozzá alkalmazkodni vagy a békét keresni vele annyit jelentene, mint megnyergelni legundorítóbb tulajdonságait. Munkatársi viszonynál esetleg veszélyeztetné magát a munkát. Szerelmi, rokoni vagy házastársi kapcsolat esetén a másikat egy olyan győzelmi tudat és fölény mámorába ejtené, amely végképp megszüntetné az együttműködés alapját, hiszen a szelídséget az alacsonyrendű ember mindig gyöngeségnek tekinti, és gátlás nélkül visszaél vele. Ez a felszínen annyira valóságosnak tűnő tétel persze megint csak önmagunk elhitetésére szolgál. Az ilyen végletesen szubjektív állapot mindig önnön végletét keresi, s ösztönösen nem a békés kiegyezést, hanem a bosszút, az elégtételt, a másik leigázása által való kielégülést. Ez néz vissza ránk a tükörből, amikor úgy véljük, hogy a másikat szemléljük, a másikat vádoljuk a dühös grimasszal, amely e káprázatfelületről ránk vicsorít. Az ilyen helyzetből való kiút, a helyes magatartás az alapul lefektetett elvek szerint valahol középen van, mint minden dolog egyensúlya. Az alkalmazkodás sohasem meghunyászkodás. A valódi megbékélés keresése pedig értelemmel átfűtött erőből, nem pedig gyengeségből ered. Az olyan szelídség és türelem, amely mögött a megismerés szilárdsága feszül, mágikus hatású. A rosszindulat és düh őrjöngése úgy porlik szét rajta, mint szirten a hullám. Ez a mágikus lelki pozitúra először nyugtalanságot, később szorongást, majd csodálkozást, végül határtalan hálát ébreszt. Próbáljuk ki ezt a folyamatot! Vigyük véghez! Ne tűrjük meg puszta elméletnek. Az ilyenfajta próbákban rejlenek az élmények, amelyek után sóvárgunk. Varázslatos dolgokhoz csak varázslat által juthatunk. Varázsoljunk! Lendüljünk ki a csodák területére kétely nélkül, bátran, pionírként, elhagyva a megszokottság, kicsinyesség, a konvencionális előítéletek és nagyképűség kietlen tömegszállását. A csordagondolatok csak haláltól halálig vezetnek a determináció futószalagján. A magányos, nagy, független gondolatok, az először forradalmian valószínűtlen, szédítően fantasztikus ideák teremtik újjá a világot, az embert, az ember sorsát. Azok hordozzák azt a mustármagnyi energiát, amely hegyeket mozgat meg.

Az emberekkel összeférni olyan értékítélet alapján lehet, amely véglegesen eldönti: mi az, amiért kell, és mi az, amiért nem érdemes harcolni, viharokat felidézni, irritált, ellenszenves kapcsolatot teremteni környezetünkkel. Egy ilyenfajta benső bírósági vizsgálat és tárgyalás sok mindent kiderít, és egyszer s mindenkorra törvényes ítéletté emel. Elsősorban rögtön kiderül az a tény, hogy az együttélés légkörét korántsem nagy dolgok, komoly elvek ütközése mérgezi, hanem apró szokások, makacs követelések, szubjektív feltételek merev erőszakolása. Ezek csapnak össze a másik ellentétes szokásaival, feltételeivel és merev egorítusaival. Aki képessé válik rá, hogy a maga jelentéktelen, súlytalan, a lényegre nézve egyáltalában nem fontos megszokásait, személyisége jogait védő acsarkodásait feladja sokkal jelentősebb szellemi céljaiért, csodálatos módon egyszerre mindenkivel össze tud férni anélkül, hogy saját magasabb rendű meggyőződéséből szemernyit is engednie kellene. A jelentéktelen kis dolgokban való alkalmazkodással, barátságos engedményekkel meglepő készséget váltunk ki embertársainkból arra, hogy minden más területen ők hódoljanak be nekünk. Ez az a titkos formula, a példaadás misztériumjátéka, amely korlátlan hitelt szerez egyéniségünknek még akkor is, ha a karakterológiai ellentétek, korlátozott észérvek látszólag ellentmondanak a mi felfogásunknak. Ezzel végezzük el a mágikus nemzést, megtermékenyítést. A békés ember is harcol legszentebb meggyőződéséért, de olyan fegyverekkel, amelyekkel győzni lehet. Tehát sohasem alkalmazza a nyílt összecsapások, viták bumerángját, amely őt kaszálná le végül. Amint már mondottuk egyik fejezetünkben: a mágikus egyéniség eszközei a megismerés által szublimált és felerősített gondolaterők. Tudás és bölcsesség. A bölcs tudja, hogy erőszakkal erőszakot, indulattal indulatot idéz fel. S tudja azt is, hogy a békességet, lojalitást neki magának kell kitermelnie s elvetnie embertársai lényében, amely éppúgy lehet mérgező, gonosz növények humusza, mint isteni gyümölcsöké. Minden a kertésztől függ, aki a magot elülteti. Ne hüledezzünk tehát, ha környezetünk talajából mérges bürök kínálkozik felénk, hanem lássunk hozzá, hogy türelemmel kigyomláljuk, és másfajta csírákkal termékenyítsük meg saját belső és külső magatartásunk által. Ez a feltétele annak, hogy az emberekkel összeférjünk.

A barátság mágiája

Aki barátságra szomjazik, annak először jó baráttá kell válnia a barátság fogalmának legmagasabb értelmében. Mert amit az emberek általában barátságnak neveznek, az rendszerint nem egyéb átmeneti cinkosságnál, s csaknem minden esetben egyensúlytalan érdekkapcsolatokat rejt akkor is, ha nem pusztán anyagi érdekről van szó.

Úgynevezett barátságok egész skáláját végigtanulmányozva, alig találunk egyet is közülük, amelynek ne valamely hevenyészett benső vagy külső aktualitás adná a kötőanyagát. S ha ez elenyészik, a barátság is szétbomlik, rögzíthetetlenül szétúszik az időben.

Gyermekkori pajtásságaink, forrongó, ifjú szellemünk társai, érzelmi életünk kibicei, utat kereső gondolataink visszhangzói vagy megtermékenyítői sorra elmerültek a múltban, velük való kapcsolatunk sokszor érthetetlenül megmérgeződött, esetleg kényelmetlenné vált, mint a kinőtt ruha. Régi szavakkal szólítjuk e kísérteteket, de a közös szavak is kiszáradt, hervadt faleveleknek tűnnek.

A nagy, időálló barátságok éppolyan ritkák, mint az egész életre szóló szerelmek. Az adottságoknak ugyanolyan különleges találkozása szükséges hozzá. A különféle társulások, amelyekre a barátság elnevezést aggatják, az emberi együttélés konfliktusainak bonyolításához szükségesek, s a szolidaritás törvényét teljesítik be. Mert míg a ritka nagy barátságoknál mindkét fél ad és kap, addig e társulások rendszerint olyan egymásra utaltságon alapulnak, amelyben gyengeségek keresnek támaszt, hátteret, igazolást a másikban. A szép nő csúnya, okos barátnőt választ például hatásosabb háttérül és nyomorék szelleme kiegészítéséül. A ravasz, gyönge, számító férfi fizikailag erős, gyanútlan, befolyásolható baráthoz kötődik, hogy a maga eszközévé tegye. A szenvedélyek, kicsapongások mind társakat kívánnak, mentő tanúknak a benső bíró előtt. A gyermek együtt játszik és rosszalkodik, a süldőlány együtt vihog, a kamasz fiú együtt hősködik, malackodik pajtásaival. De ezek nem barátságok, mert születésük pillanatában telítve vannak bomlasztó elemekkel, s ha betöltik szerepüket, elhalnak, kicserélődnek, mint szervezetünk sejtjei.

A barát legmélyebb értelmében annyit jelent, hogy nem ellenfél. Valaki, aki e harcos világ örvényén kívül, a csillagok háborújának ütközetei fölött kibékült velünk. Nem pusztán szövetséges egy-egy szerencsés aspektus kegyelme folytán, mert a szövetségből a kettő fejlődésének valamely más pontján újra ellenség válhat. A baráti kapcsolat lényege a tat tvam aszi. Előfeltétele, hogy ne a hús érdekeinek pillanatnyi aktualitására vagy az érzelemvilág átmeneti hiányérzeteire, hanem az ideák bázisára épüljön. Egyedül a közös szellemi érdeklődés az, amely a földi érdekeknél sokkal távolabbra: végtelen lehetőségek felé mutat. Az ilyenfajta barátságot elixír tartja életben. Nem öregszik. Nem hervad. Az ember legmisztikusabb, de legerősebb igényét teljesíti: feloldja benne a magány halálos nyavalyáját. Az ilyenfajta egyesülés és megosztódás nem a görcsös összefonódás és csömörös széthullás ritmusát rejti, hanem a szenvedély nélküli egymásba nyugvás békéjét. Barát az, akinek megmutatkozunk, akinek részvevő érdeklődése hozzásegít bennünket, hogy megfogalmazzuk legkibeszélhetetlenebb dolgainkat, s általa megszabaduljunk a szavaktól, amelyek nehezek, mint a kövek. Barát az, akinek a segítségével megszabadulhatunk az önmagunkat marcangoló gondolatoktól.

A barátságnak e magas eleme nélkül azonban a leghalálosabb szerelem sem maradhat tartós, mert a közös érdeklődés, a fizikai céloknál sokkal emelkedettebb ideálok jelentik mindenféle emberi kapcsolat mágikus kötőanyagát. De az értékes barátságnak éppúgy, mint a szerelemnek, a házasságnak, a rokonokkal, üzlettársakkal, kollégákkal, feljebbvalókkal és alárendeltekkel való viszonynak, megvannak a feltételei és benső törvényei, amelyeket nem tanácsos figyelmen kívül hagyni. Kiindulásunk az volt, hogy aki barátságra szomjazik, annak először jó baráttá kell válnia. Óhaja, törekvése irányába neki magának kell kiárasztania azokat a hívójeleket, amelyek a rokon rezgésű társat megidézik. Ha a kapcsolat létrejött, konzerválása nagy áldozatkészséget, tapintatot és mértéktartást igényel. Éppen ezért néhány axiómában megkíséreljük összefoglalni azokat a hibákat, amelyeket sem barátságban, sem szerelemben, sem házasságban nem szabad elkövetnünk, ha azt akarjuk, hogy a másikkal való viszonylatunk kiegyensúlyozott, mindkét félre egyformán ösztönző maradjon mindaddig, amíg élünk:

1. Soha ne engedjünk a csábításnak, hogy az együttlétek idejét egyedül saját ügyeinkkel töltsük ki, még akkor sem, ha társunk gyöngéd figyelme és önzetlen érdeklődése erre ösztönöz. Ha a másikat állandóan a megnyilatkozás kielégülése nélkül hagyjuk, a legtürelmesebb egyéniségben is felforrnak az erők, s tompa nehezteléssé, végül lázadássá alakulnak át. Az ilyen egyoldalú viszonylatokból erednek azután az ingerült kirobbanások, amelyek szétvetik a kapcsolat már megszilárdult szerkezetét.

2. A létrejött viszonylatot ne tekintsük csereüzletnek, amelyben mi áldozatokat hozunk ugyan, figyelmet, gyöngédséget adunk, de ennek ellenértékét a legmagasabb árfolyamon megköveteljük. S ha társunk azután nem képes az általunk megkívánt módon és mértékben e kívánságunknak eleget tenni, akkor a világért se zúdítsunk rá keserű szemrehányásokat, sértődött, jeges hallgatást vagy sebzett gúnyt, mert ezzel mérget fecskendezünk barátságunk élő szervezetébe. Jegyezzük meg, hogy minden követelés ellenkezést szül. Minden birtoklás, kisajátítás a diktatúra egy formája, amelynek forradalom vet véget. A legbiztosabb módja annak, hogy elveszítsünk valakit, ha tűzzel-vassal biztosítani akarjuk. De minden póráz, fenyegető tilalom, szerelmi kapcsolat esetén jelképes erényöv nélkül is elveszíthetetlenül magunkhoz láncoljuk társunkat, ha az ő érdekét és érdeklődését szolgálva, misztikus magányát feloldva, ideáljait megosztva nélkülözhetetlenné válunk számára. Ebben az esetben, ha küldenénk, sem tudna elmenni, mert létszükségletévé lettünk. Mégpedig lénye egyedül fontos viszonylatában, amelyben egyébként kielégületlen maradna a legnépesebb társaság, legforróbb sikerek, legintenzívebb nemi és érdekkapcsolatok közepette is.

3. Ne terheljük túl barátságunkat egyoldalú szívességekkel. Ha elfogadunk egy szolgálatot, viszonozzuk legalább valami szimbolikus értékkel, különben az áram, amely a kapcsolatot telíti, gyengül, elhasználódik, sőt teljesen ki is merülhet.

4. Mindenfajta versengés és közös anyagi érdek veszélyes tűzpróbái a barátságnak. Ha lehet, függetlenítsük tőle e két motívumot, még áldozatok árán is. Abban az esetben, ha ez nem lehetséges, tegyük vezérmotívumává a kozmikus morál egyik axiómáját, amely lényegében így hangzik: Ne tedd a másiknak azt, amit magadnak nem kívánsz! Dinamikus formájában cselekvővé változtatva ugyanez a következőképpen fogalmazható meg: Azt tedd a másiknak, amit magadnak kívánsz.

5. Korlátozzuk fizikai együttléteinket. A túl gyakori és túl hosszas együttlétek dogmatizálják, egészségtelenül összefüllesztik, s végül felőrlik a barátságot. Minden véglet az ellentétébe csap át. Abból, ami szoros kötéssé, kötelezettséggé vált, a lélek reflexszerűen szabadulást keres.

6. Ne éljünk vissza barátság adta jogunkkal egy úgynevezett „őszinte kritikát” illetően. Ez a jog semmi esetre sem jelenti azt, hogy barátunkat most már minden gátlás nélkül csipkedhetjük, gáncsolhatjuk, agresszíven bírálhatjuk és irányíthatjuk, ugyanakkor teljesen eltekinthetünk erényei, jó képességei dicséretétől. Veszedelmes sérüléseket okozhatunk így. Nemcsak szerencsétlen barátaink önérzetét torpedózzuk meg esetleg, hanem magát a barátságot is. Kritizálni, terelni, figyelmeztetni csak úgy helyes és konstruktív dolog – még a legszorosabb viszonylatokban is –, ha egyidejűleg nem fukarkodunk a bátorítással, sőt a megérdemelt dicsérettel sem. Egészen téves és gyanús, szadista felfogás az, hogy ami rendben van, jól működik, és úgyis megteszi a magáét, arról nem érdemes beszélni. Csak arra a részre kell ráengedni a csiszolókorongot, ahol érdes felületek vannak. Ha mindenáron hasonlítani akarjuk az embert, lelkisége leginkább a titokzatos, kényes drágakövekhez hasonlít. A legnagyobb, legértékesebb briliáns csodálatos tömörsége ellenére is szétesik, elpusztul, ha nem a megfelelő helyen és módon koppant rá a mester kalapácsa.

7. Barátunk magatartását illetően ne állítsunk fel olyan erkölcsi szabályokat, amelyeket az karakteréből folyóan nem tud teljesíteni. Bármilyen üdvösnek is gondoljuk ránézve saját felfogásunkat, ne éreztessük vele egy vélt morális magasságból, hogy megbukott előttünk és önmaga előtt. „Megméretett és könnyűnek találtatott.” Talán éppen ezzel az ítélettel taszítjuk a mélységbe, mialatt gyöngeségében küszködve támaszt keres. Soha ne fáradjunk bele abba, hogy lényének pozitív oldalaiban mentséget, vigaszt keressünk megtántorodásaira. Ha megértést és reményt adunk neki, minden válságból talál kiutat. E kritikus mozzanatok nagy próbák, amelyekben acélossá edződik vagy elég a barátság.

8. Barátságunkat ne tegyük összeesküvéssé az egész világ ellen. Az ilyen boszorkánykört, amelyet kifelé irányuló lekicsinylés, gúny, leszólás, gőgös elkülönülés fekete erői töltenek meg, hamarosan szétzúzzák a felidézett démonok. A barátság örök elixírjét egyedül olyan szövetség termeli ki, amely mások szolgálatára, pozitív célok érdekében kötődik.

9. A barátság tartalma határozza meg tartamát. Vigyázzunk, miféle témák és inspirációk töltik ki barátainkkal való együttlétünk idejét. Minél több időt fordítunk viccek, hétköznapi események, aktualitások, napi szükségletek, esetleg pletykák őrlésére, annál több erőt és kötőanyagot vonunk el a rejtélyes szövedéktől, amely barátságunkat a mulandóság fölé emeli. Minél több figyelmet fordítunk az örök értékű témák, magasrendű problémák közös megtárgyalására, minél több asztromentális élmény vegyíti össze szellemi és lelki erőinket, barátságunk annál különösebbé, mélyebbé válik.

10. A barátság célja az adás öröme. Az áldozat, az önfeladás, az önfeláldozás. Ugyanúgy, ahogy a transzcendens fejlődés egyedüli célja a Mű létrehozatala minden ellenszolgáltatási igény nélkül; az én előtt a Te.

Az önbizalom

Az önbizalom az emberi karakternek szintén egyik olyan rejtélyes tulajdonsága, amelyet legtöbbnyire csak tüneteiben, megnyilvánulásaiban ismerünk, lényegét azonban kevéssé értjük; főleg úgy fogadjuk el, mint elementáris tényt, irányításunktól független, szerencsés adottságot. Úgy gondoljuk, vagy van valakinek önbizalma, vagy nincs. Ha van, ez nyilvánvalóan nagymértékben elősegíti érvényesülését az életben, ha nincs, akkor szerencsétlen flótás, akit a döntő pillanatban mindig cserbenhagynak legfőbb képességei. Kétségtelen, hogy a tudás és az önbizalom nem mindig állnak arányban egymással, s az önbizalommal bíró ember – noha esetleg irreális módon elbizakodott, mégis – nagyobb eredményeket ér el, mint az értékesebb, de kisebbrendűségi érzéssel küzdő egyéniség. Csaknem minden esetben tapasztalhatjuk, amikor valaki olyasmire vállalkozik, amihez nem sokat ért, hogy ha bízik magában, tűrhetően végzi el a munkát. Viszont a legalaposabb felkészültség ellenére is zavarok támadhatnak, ha valaki nem bízik abban, amit tesz.

Eddigi fejtegetéseinkből világosan kitűnik, hogy az önbizalom lényegében az emberi egyéniség mágikus, teremtő, pozitív árama. Hiánya az erők keringési zavaraira mutat. Működésének ösztönös, elementáris természete tudatos és tudattalan világunk szakadásával keletkezett, s szintén e pszichikai baleset mentő munkálataira vár, arra, hogy a két területet újra összekapcsoljuk. Mert ez a baleset olyasféle anomáliákat okozott bennünk, mint amikor egy város különböző részeit ostrom alatt elrekesztik egymástól, s a gáz- és vízművek, az elektromos áramot szolgáltató központ, a telefon és a rádióadás centrumai egymással ellenséges negyedekben működnek az összekapcsolódás minden lehetősége nélkül. Mágikus-transzcendens képességeink túlnyomó része sajnos ilyen „ellenséges” területre záródott ki, s az onnan hozzánk érkező impulzusok, erők nem állnak ellenőrzésünk alatt, s ezért szakadozottak, improvizáltak, kiszámíthatatlanok. Célunk tehát az, hogy az egységért keletkezett s legnagyobb mértékben összefüggő konstrukciót minden részletében újra központi irányítás alá vonjuk.

A harcot, meghasonlást, szakadást a mágikus-imaginációs erők meggyengülése és a démoni energiák eluralkodása okozta. A rend, a szintézis fenntartására egyedül a szellemi elv képes; a démoni elemek lényege az anarchia. Minden esetben, amikor a dolgokat csak úgy történni hagyjuk önmagunkban, s fogalmainkban eltűrjük a homályos hangulatvilágítást, hozzájárulunk az anarchia uralmához. S valahányszor végignyomozunk, végigkövetünk egy fonalat, amely tudattalanunk ködös parttalanságában látszik elmosódni, területet hódítunk vissza benső kozmoszunk jogos uralkodójának. Fénybe helyezett, tudatos fogalmaink világképünk szilárd alapját s a hidat jelentik az egymástól elúszott partok között.

Az önbizalom – akármennyire elveszítette valódi értékfedezetét – eredetileg lényünknek egy magasabb realitásból táplálkozó, tudattalan emlékezete. Meghasonlottságának krízisei között is él benne a bizonyosság, hogy a sötét, bénító varázslat mögött ott rejtőznek trónfosztott, titáni képességei. Az önbizalom e magunkról való bizonyosság mágikus szuggesztiója, amely lenyűgözi azokat is, akiken át érvényesülését keresi, és az ő hitükön át visszahat ránk. A siker felfokozza, erősíti az önbizalmat. A sikertelenség, a kudarc egymásra halmozódó, bosszantó, apró emlékképei elrekesztik az önbizalom áramforrását.

Amikor az önbizalom fogalmát elemezzük, újra hangsúlyoznunk kell, hogy ezt az energiát is az individuum egészének egyik alkotóelemeként tárgyaljuk, amely csak a többi tulajdonsággal és energiával való összműködésében járul hozzá az egyéniség fejlődéséhez és egyensúlyához. Tehát korántsem állítjuk azt, hogy a tudatlan, elbizakodott fajankó túlzott önbizalma rokonszenves és kívánatos valami. Mindenfajta túltengés, eltolódás alapjában egészségtelen – de egészségtelen negatív irányban is. Az érzékeny, nagy tudású, értékes, introvertált, úgynevezett „neuraszténiás” egyének legtöbbször éppen kóros önbizalomhiányban szenvednek, mégpedig azért, mert képzeletük sokkal intenzívebb, lelki elégedetlenségük pedig fokozottabb, mint az anyagias és tudatlan emberé. A harc bennük élesebb, fokozottabb a már igényes, alkotásra törekvő mágikus képzelet s a psziché démoni elemei között. A következőkben éppen az ilyenfajta gyöngeség leküzdésének módját fogjuk megtárgyalni.

Az önbizalom fejlesztése

Az önbizalomhiány bizonyos sorsszerű terhelések mellett, apró kudarcok sorozatából keletkezik. E kudarcok oka – éppúgy, mint a karmikus terheléseké – a láthatatlan vágyvilágban és a szellem mágikus függetlenségének elvesztésében gyökerezik. S ne higgyük, hogy ez a folyamat egy már irányításunk alól régóta kikerült, lezárt tétel. Korántsem. Kifejezetten valami olyasmiről van itt szó, ami ma is mindig rossz irányba történik, és ma is bármelyik pillanatban konstruktív irányba fordítható. Csak meg kell találnunk a hibát, amely a zavarokat okozza. S amint rátapintunk, ezúttal is elcsodálkozunk rajta, milyen egyszerűnek tűnik. Alig hihető, hogy ezek a kis mulasztások, jelentéktelen hibák ilyen veszedelmes gátakat emelhetnek bennünk. Ne felejtsük el azonban, hogy egyetlen apró nyíláson át akármilyen óriási léggömbből elillan a gáztartalom, amely a magasságban tartja. Az önbizalom emelő, lendítő, átütő erejű árama apró, félbehagyott dolgokon át szivárog el lényünkből. Minden félbehagyott munka, be nem fejezett mű, megszegett ígéret, nem teljesített fogadalom, helytállás elől való elfutás feltépett véna a lelkünkben, amelyen át elvérzik az önbizalmunk. A befejezett művek, véghezvitt feladatok akkumulálják az önbizalom erőit. Minden ilyen helytállás meghatványozza benső energiáinkat, s újabb, még nagyobb feladatok sikeres teljesítésére tesz képessé bennünket.

Legfontosabb tehát sérült, kivérzett önbizalmunk gyógyításánál az, hogy soha semmiféle munkát, apró feladatot félbe ne hagyjunk, mert ezek mind nyitott sebek, amelyeken át kreatív erőink folynak el. Nem arról van szó, hogy egyfolytában erőszakoljuk a dolgok befejezését, hanem arról, hogy amibe belekezdtünk, azt rendületlenül, minden akadályon át vigyük véghez. Intézzük el a hátunk mögött tornyosuló kínos, szemrehányó, vádoló restanciáinkat. Szisztematikusan vegyük sorra minden problémánkat, amelyet elodáztunk, legyen az fizikai vagy szellemi természetű elintéznivaló. Legyen az emberi viszonylatunk elrendezése valakivel vagy elszámolás a lelkiismeretünkkel. Vegyük fel a fonalat. Fogjunk hozzá összegabalyodott ügyeink kibogozásához. Magában véve már ez az akcióba lendült tevékenység is erőtöbblethez, nyugalomhoz, egyensúlyhoz juttat bennünket. Ne hőköljünk vissza akkor sem, ha a feladatot félelmetes arányúnak látjuk. Gondoljunk Lao-ce figyelmeztetésére, miszerint a tízezer mérföldek is a lábunk alatt kezdődnek. Az önmagunk előtt való sorozatos elbukások emléke tett bátortalanná bennünket. Vizsgázzunk most le önmagunk előtt sorozatosan, hogy visszanyerjük hitelünket a benső bíró előtt. Minden ilyen sikeres vizsgával titokzatos regenerációs folyamatok indulnak el bennünk, veszedelmes sérülések gyógyulnak meg, lékek tömődnek be. Pszichénk összezárult, hőálló tégelyében a mágikus áram akkumulálódni, hatni kezd, s bénult, tetszhalott organizmusunk vénái varázslatos, élő, szuggesztív erővel telítődnek. S ez az erő új sorsot teremt a befejezett feladatok és a magasabb képességek által lefedezett, életre keltett önbizalmunkon keresztül.

A félszegség legyőzése

Amikor felvetjük a félszegség fogalmát, rá kell jönnünk, hogy e külső tüneteiben annyira kínos és szembetűnő jelenségnek is legnagyobbrészt csak a felszínét vesszük tudomásul, míg a mélyén homályos, zavaros, nyugtalanító névtelenségek lüktetnek. Mert mi hát valójában a félszegség, amely ifjúságunk éveit, de érett korunk bizonyos helytállásait is sokszor annyira gyötrelmessé tette? Mi hozta létre bennünk a merev, kényszerű, nevetséges reflexek tömegét, miközben görcsösen ügyeltünk rá, hogy kedvező hatást keltsünk? Miért mondtunk olyan dolgokat, amelyeket normális körülmények között sohasem mondtunk volna? Miért foglaltuk csonka, sületlen szavakba félig elgondolt gondolatainkat? Miért végeztünk szokatlan, értelmetlen mozdulatokat? Miért törtünk ki önmagunkat is elképesztő szóáradatban, vagy miért némultunk el dermedten akkor, amikor ügyesen és talpraesetten kellett volna nyilatkoznunk? Mi az oka annak, hogy bizonyos emberek jelenlétében nem tudtunk természetesen viselkedni? Miért volt sokszor az az érzésünk társaságban vagy nyilvános helyen, hogy minden ember szeme gyanakvóan vagy gúnyosan bennünket figyel, s ha ketten összehajolnak, bizonyosan rólunk súgnak-búgnak, a mi külsőnket kritizálják?

A félszegség természetesen ikertestvére az önbizalomhiánynak. De fiatalabb testvére, mert nagymértékben infantilis. Még akkor is az, ha érett korú embert tart lenyűgözve. A két, még mindig felszíni rétegekhez tartozó meghatározás, hogy a félszegséget hiúság és bizonyos egocentrikus rögzítettség okozza, nem meríti ki, csak több oldalról motiválja a kérdést. Mert mind az énközpontúság, mind ez a fajta hiúság az éledő pubertás, a kamaszkor jellemzője. A személytelen, öntudatlan és gátlástalan gyermek ennél a határvonalnál válik zavarodottan személyessé és erjedő személyiségében a világ középpontjává. Személyisége azonban nagymértékben kóros: túlérzékeny, egyensúlytalan és annyira szubjektív, hogy nincs egészséges kapcsolata a valósággal. Érzékeitől fűtött képzelete végletek közt támolyog. A körülmények gátjai, erős fizikai függőségének kötései közül vad fantazmákba menekül. Sérelmeiért bizarr elégtételeket vesz, kicsapongásokat követ el. Fantáziaalakja, fantáziaélete oly heves, hogy mindennapi léte, valódi alkata halvány és silány függeléknek tűnik mellette, ugyanakkor azonban nyomorúságos cáfolatnak, szégyenbélyegnek is. E különös intenzitású, de kisebbrendű mellékkreatúra minden helyzetben keresztbe fekszik a csodálatos hős lába előtt, aki rajta át, benne és általa folytatja képzelt életét. Az ő pubertásos mirigyeinek impulzusai szerint követ el képzeletbeli bűnöket és hőstetteket, de a morális hányingertől, neuraszténiás csömörtől és bűntudattól csak e szegény nyomorult, senki földjén lévő teremtmény szenved azután, aki már nem gyermek, de még nem felnőtt. Így jön létre a kamaszkor sajátos énhasadása a gátlástalan, libidótól duzzadó, garázda imágó, az éretlen test és az érzékeny lélek között. S e három, egymással meghasonlott rész az ént kiforgatja minden erejéből. Összekeveri. Időszerűtlen, jelképes cselekvésekbe hajszolja. A bűntudat kiegyenlítő gátjait kényszeríti rá, de legfőképp – s ez a félszegség alapvető diagnózisa – elzárja minden önmagát illető, objektív felismeréstől.

Ha alászállunk a félszegség fogalmának mély rétegeibe, onnan elsősorban valami kárhozott bizonytalanságot, lelki nyomorékságot emelhetünk felszínre. E nyomorékság lényege a kiszolgáltatott függés minden ember véleményétől, a világ jelenségeinek millió, félelmetes tükrétől, amelyekbe rémült szorongással lesünk bele: vajon mit mutat rólunk? Mert abban a képzetben élünk, hogy az önmagunkról való hírek szerzése, a tájékozódás a félelmetes, láthatatlan és alaktalan misztérium, saját lényünk felől egyedül e tükrök által lehetséges. Mivel fogalmunk sincs róla, valójában kicsodák és milyenek vagyunk, az emberek szemében, véleményén át próbáljuk kipuhatolni. Ha a lények és szemek tükrében valami csillogó, szép és nagyszerű jelenik meg rólunk, akkor nagyszerűek vagyunk. Ha a kép elsötétül, sivár és lesújtó körvonalakat ölt, akkor engedelmesen felöltjük ezt a formát, és gyötrődő félszegséggel gubbasztunk a nagy tükörterem káprázatai között. Mert a félszeg ember valójában kínosan tudatos, skizofréniás kamasz, aki torz tükrös kísértetkastélyban bolyong egyedüli élőként, irreális árnyak, fények, ijesztő zajok, testetlen veszélyek között. Minden tükörben szembejön önmagával, és minden tükör más torzulást mutat.

Arra is rájövünk e mélyebb vizsgálatoknál, hogy a félszegség nagymértékben kapcsolat kérdése. Annak jelenlétében, akit alattunk állónak vagy egyenrangúnak érzünk, sohasem vagyunk félszegek. A félszegség mindig olyanok közelében nyűgöz le bennünket, akiket tehetségesebbnek, okosabbnak, pozícióban fölöttünk állónak, gazdagabbnak, jelentősebbnek ítélünk önmagunknál. Akiktől függünk. Akiknek a kezében sorsunk fölötti hatalmat sejtünk. Kétségtelenül ez is infantilis tünet. Szülőktől, tanítóktól, zordul kiszámíthatatlan, idegen varázslatok birtokában lévő felnőttektől, idősebbektől, erősebbektől való félelem. Irreális szorongás attól, hogy általuk egyszerre valami rejtélyes módon rettentő dolgok derülnek ki rólunk. Kiderülnek, testet öltenek és kirakatba kerülnek összes szégyellt „rosszaságaink”, tisztátalanságaink, amelyek sejtelme gonosz rontásként terjeng bensőnkben, és nevetséges bolondot csinál belőlünk. A félszegség tragikuma ez az ájult tehetetlenség, kiszolgáltatottság és tájékozatlanság. Az irreális viszony önmagunkhoz és a többi emberhez. Önmagunk hamis, gyerekes szempontok szerint való túlértékelése, majd alábecsülése akkor, amikor ugyanilyen elfogultság alapján osztályozzuk mindazokat, akikkel szembekerülünk. Elhisszük álarcaikat, futóhomokra épült pozíciójukat, elhitető rögeszméiket, anélkül hogy felismernénk a látszatok mögött a lényeget, hogy a káprázatokon túl ugyanolyan lények, mint mi magunk vagyunk. Külső megjelenési formájukban tehát nem egyebek homályos ingerekkel és félelmekkel teli, múlandó konfigurációknál. Egyetlen tisztelni való rangjuk a titokzatos asztromentális fémjel, amely a különféle maskarák vagy a szükséges mimikri alól előragyog bennük. S ha e jelzés nem mutat értéket, akkor az egész keret, amelyet maguk köré építettek, silány blöffként lepleződik le. Ha pedig magasabbrendűségét árul el, akkor viszonylatunk hozzájuk önmagától elveszti minden görcsösségét és félelemtartalmát, mert hiszen e magasabbrendűség feltétele a lét legcsodálatosabb tétele, a tat tvam aszi.

A helyes viszonylatok megteremtéséhez persze megint csak a szemlélet teljes átépítésére, egy rejtélyes érlelési folyamatra van szükség: arra, hogy felneveljük magunkban a kamaszt vagy a süldő lányt. Mert ez a serdületlen lény mindent azért tesz bennünk, hogy külső sikert arasson vele, hogy még az utcaseprőt is elkápráztassa, és testi értelemben váljék a világ közepévé. Ünnepelt bonviván legyen, vagy primadonna. Megoldja közben a világrejtélyt. Legyőzze az összes sportbajnokot. Elnyerje a Nobel-díjat, és elsőnek jusson fel a Mount Everestre. S mivel mindezekkel az igényekkel szemben nem lehet egyéb, mint testi és lelki akadályokkal küszködő, sajátos körülmények közé börtönzött ember, az a képzete támad önmagáról, hogy semmire sem jó, és alacsonyabb rendű másoknál. Az egész felbillenéséért és a káprázatgyötrelmekért persze a helytelen értékítélet, a téves, serdületlen ideálok felelősek. Ez a külsőleg hatni akaró, hiú kamasz sokszor még a legkiválóbb emberben is benne lapul, s félszeg kényszergesztusokba hajszolja bizonyos megmutatkozások közben. Aki például szüntelenül előrehaladott életkorát vagy előnytelen külsejét latolgatja, ugyanakkor munkaterületén maradandó értéket termel, gyermekes és ésszerűtlen dolgot művel. Ha ilyenkor objektív, „felnőtt” szemlélete viszonylatából tekintene önmagára, felismerné: olyan groteszk ábrát mutat, mintha Einstein professzor váltig azon erőlködnék, hogy egy sanzon éneklésével arasson sikert.

A félszegség legyőzésének módját a következő axiómákban foglaljuk össze:

1. Ne tükörből és emberek véleményén át lessünk rá önmagunkra, hanem szerezzünk megbízható értesüléseket a bennünk élő valóságról.

2. Neveljük fel önmagunkban a hiú és labilis kamaszt.

3. Tüntessük el az idő ellentmondását benső stádiumunk és életkorunk között. Aknázzuk ki a korszakot, amely elérkezett hozzánk, anélkül hogy gyerekes játékokba menekülnénk új felelősségünk elől. A serdülőkor apró örömei és sikerei éppúgy nem elégíthetnek ki bennünket többé egy előrehaladottabb karmaidőben, mintha felnőtt létünkre egész nap karikát görgetve futkosnánk az utcán.

4. Ne a másik embernek akarjunk imponálni, hanem mindig saját ideáljainknak próbáljunk megfelelni.

5. Minden társaságba, minden emberi kapcsolatba azzal a meggyőződéssel lépjünk, hogy senki sem kevesebb vagy több nálunk. Nem több, mert mindenkinek mulandó teste van, amelyet csinos, mutatós ruhái, ruganyos mozdulatai vagy gőgös pózai ellenére néhány év alatt felőröl az idő; és nem kevesebb, mert e gubóban az Isteni Önvaló szikrája él.

6. Puszta külsőségek alapján sohase vessük meg, de ne is becsüljük túl az embereket. Ha egy szuggesztíven nagyképű egyéniség nyomasztó súllyal ránk nehezedik, képzeljük el őt, amint a gyomra fáj, a kőre ejt egy tojást, vagy ahogyan Aldous Huxley egyik nőalakja ajánlja, idézzük magunk elé, amikor a fürdőkádjában guggol. A humor általában megenyhíti a félszegség gyötrő feszültségét, mert akin nevetünk, attól nem félünk többé, azzal egy szintre kerültünk, tehát nem érzünk zavart a jelenlétében. A nevetés a forradalom, a lázadás egy formája. Fosszuk meg vele trónjától a diktátort, a nagyképű külső embert. Váljunk függetlenné tőle, hogy e felszabadulásban összetalálkozhassunk a belső emberrel, a szenvedővel, szorongóval, rejtőzően infantilissel, aki azonos velünk halandó lénye küzdelmeiben és halhatatlanságában.

Hogyan küzdjük le kedvetlenségünket?
A pozitúrák mágiája

Egy Thompson nevű pszichológus a következő furcsa kérdést tette fel betegeinek: Mit gondolnak, vajon azért sírnak-e, mert szomorúak, vagy azért érzik szomorúnak magukat, mert sírnak? Azért szaladnak-e el valahonnan, mert megijedtek, vagy azért ijedtek meg, mert elszaladtak? A paradoxul hangzó s erősen extrém fogalmazás alátámasztására azután az alábbi gyakorlatot ajánlotta: térdeljenek le, hunyják be a szemüket, kezüket kulcsolják imára, és e feszült, felfelé nyújtózó pozitúrában várakozzanak. Egy idő után megkérdezte, mit éreznek. „Vallásos áhítatot”, felelte mindegyik. S el kellett ismerniük azt is, hogy e reakciót a sajátos pozitúra váltotta ki bennük.

Ismeretes, hogy érzékeny, ösztönös és hangulatéletükben erősen labilis nők milyen függésben vannak a saját külsejüktől. Minden ruhájukban másképpen mozognak. Hajviseletük megváltoztatása, rúzsuk színe, parfümjük illata kaméleonszerűen alakítja őket regényessé, cinikussá, gügyögő kislánnyá vagy agresszív femme fatale-lá. Egy primitív, üres, lusta és érzéki dísznő arra a kérdésemre, hogy mivel töltötte a napot, így felelt évekkel ezelőtt: „Nem volt kedvem sem mosdani, sem fésülködni, sem felöltözni. Csak feküdtem órákig a díványon, és utálkoztam, hogy milyen ronda és piszkos vagyok. Úgy éreztem, egészen öreg lettem, és nemsokára meg fogok halni. A tükörbe néztem, és bőgni kezdtem. Azután berohantam a fürdőszobába, megfürödtem, jól kifestettem magam, felöltöztem a »bestiaruhámba«, bekapcsoltam a rádiót, táncolni kezdtem, és ha hiszi, ha nem, csengeni kezdett a telefon. A nagybetűs flörtöm hívott fel, akit már elsirattam. Lehet, hogy hülyeség, de halálosan biztos vagyok benne, hogy ha továbbra is fekve maradok azon a mocskos díványon, nem ez történik, hanem végül is beveszem a szevenált, amit már évek óta vészkijáratnak tartogatok.”

Egy nagyon öreg színésznő, aki évtizedeken át ismert alakja volt Budapestnek, amíg elevenen el nem égett az ostrom alatt egy légópincében, az utolsó percéig hősies küzdelmet folytatott a könyörtelen idővel. Alakja nyolcvanas évei ellenére karcsú volt, mint egy leányé, s vékony bokája valószínűtlenül magas cipősarkon imbolygott. Aki mögötte haladt az utcán, s nézte elegáns, kosztümös figuráját, merész vonalú kalapja alól aláhullámzó, vörösesszőke haját, legfeljebb a mozgásától válhatott gyanakvóvá, mert az különösen rozogának, gépiesnek tűnt, mintha egy kriptából kiszabadult álruhás múmia libegett volna előtte. A szembenézés azután leleplezte a szomorú valót, mert a plasztikai műtétek és a réteges festék nemhogy enyhítette, hanem inkább fokozta arcának öregségét; reménytelen, sivár borzalommá mélyítette. Ebben az öregségben nem volt semmi méltóság és bölcsesség, csak görcsös kapaszkodás valamibe, ami régen elveszett. Rögeszméjévé lett, mint amikor egy anya beleőrül gyermeke halálába, és az üres pólyát ringatja eszelősen. Ez a színésznő kétségbeesett ifjúságsóvárgásában és -imádatában ösztönösen megsejtett valamit az ősi pozitúramágiából. Megtagadta magától például a délutáni pihenést. Páncélszerű fűzőben, egyenes háttal ült egy karosszékben órákig, testét nem engedte át az elernyedésnek, mert babonásan, fanatikusan hitt abban, hogyha feladja az idővel harcban álló, feszült en garde-ot, akkor ebben a nyitott lazaságban rátör az öregség, és végképpen leigázza, elhiteti önmagát sajgó, fáradt, lusta fizikumával.

E groteszkül kirívó eseteken kívül azonban, végigelemezve embertársaink és saját magatartásunkat, rá kell jönnünk, hogy mindannyian valamiféle ösztönös pozitúra szuggesztiójában élünk és cselekszünk. Arckifejezésünk, testtartásunk, légzésmódunk, modorosságunk, ruháink színe, hajviseletünk szimbólumbeszéddel kiabálják rólunk mindazt, amivel vádoljuk és büntetjük magunkat. A depressziós, rossz, sötét, gyűrött, esett, hajlott, zárkózott külső elintézetlen belső folyamatok kivetülése s egyben mazochista büntetése.

Határozzuk meg még pontosabban: a pozitúrák bizonyos teremtő vagy lebontó mozgások ismétlései, idéző formulái, amelyek a testet, amely felölti őket, megtöltik az idézett tartalommal. Ez az értelme a templomtáncoknak vagy a dervisek szédítő forgásának is. A keringő, különféle pozitúrákat öltő templomtánc asztrális-démoni idézés, az álomnyelvhez s a hieroglifákhoz hasonló. A jógapozitúrák az ősábrák megfelelői, amelyeknek absztrakt erővonalai egész teremtési rendszereket sűrítenek magukba.

Ha kedvetlenek vagyunk, elsősorban tudatosítsuk a pozitúrát, amelyet ez az állapot ránk rögzít. Tudatosítsuk feszült, szorongó előrehajlásunkat, gubbasztó, csüggedt tartásunkat, besüppedt mellkasunkat, amelybe alig engedünk levegőt. Figyeljük meg, gyomorizmaink mennyire megfeszülnek e pózban. Nézzük meg a tükörben fénytelen szemünket, kövessük homlokunk gondterhes ráncait, szemöldökünk panaszos ívét, szájunk keskenyre húzott, legörbülő vagy keserűen cinikus vonalát. Figyeljük meg kéztartásunk görcsösségét; a tépő, tördelő, önkínzó mozgásokat, amelyeket ösztönösen végez. Karikírozzuk e pózt, azután vessük le magunkról, mint egy kínzóan szűk, szoros, elhordott ruhát. A levetés, kilépés, felszabadulás nagy megkönnyebbüléséhez szükséges a pozitúra végletbe feszítése, és szükséges a terhek lerakásának pozitív képzete is. A tudatos kígyóbőrvedlés, gúzsból való kiszabadulás után vegyünk mély lélegzetet, nyújtózzunk ki. Oldjuk meg tartásunk görcsös csomóit. Mosolyogjunk. Ha módunk van rá, fürödjünk vagy mosakodjunk meg a valóságban is, öltsünk más ruhát, keressük ki a derűsebb folyamatoknak megfelelőbb színeket. Gyújtsunk fényt magunk körül, vagy menjünk ki a napfényre, levegőre. Teremtsünk kapcsolatot valami szép tárggyal, örömöt, biztatást sugárzó emblémával. Simogassunk meg egy állatot, hallgassunk zenét, vagy beszélgessünk egy kisgyerekkel, öltsük fel az erős, egészséges, ruganyos, bizakodó ember külső magatartását, s csodálkozva fogjuk tapasztalni, hogy a felöltött külső pozitúra lassanként belső atmoszférává válik. Fontos persze, hogy egy pillanatra se engedjünk a lomha ólomsúlynak, amely visszahúzna előző állapotunkba.

Bizonyára mindenki kipróbálta már, hogy ugyanazon a keserves helyzeten, például jéghideg helyiségben való mosakodáson milyen kínok között vergődünk át, ha esetten, vonakodva, dideregve csináljuk végig, s mennyivel könnyebben, gyorsabban, gyötrelmek nélkül jutunk keresztül rajta, ha frissen, nekikészülve csináljuk. Nem engedünk például a didergés kényszerének, amely a kudarc, a helyzettől való félelem és legyőzetés pantomimja, hanem ellenmozdulatokkal, ellenmozgással benső hővé alakítjuk ezt a reflexenergiát.

A pozitúra határozza meg, hogy lényünket izmos, hajlékony, irányított járműként, ütközés nélkül kormányozzuk-e át a válságos helyzeteken, vagy holt teherként engedjük sodródni a kényszerek éles szirtfokai között, amíg puha, érzékeny állaga szét nem zúzódik valamelyiken.

A tudatosítás a felszabadulás kezdete. A tudatosítás abból áll, hogy a kötés és oldás kulcsát először gondolatban meghatározzuk: a kulcs tehát a pozitúra. Miután így kielemeztük saját meghatározó pozitúránk lényegét, megtervezzük az oldó ellenpozitúrát elméletben, azután imaginációban, végül gyakorlatban.

Képzeljük el, hogy a súlyos karmát, kedvetlenséget előhívó helytelen pozitúra – amelyet ösztönösen viselünk – bezárt széf, szűk, fullasztó zárlat körülöttünk. Az ellenpozitúra, amelynek mágikus ábráját meghatározzuk és felöltjük, a széf nyitóformulája. A sajátosan körénk jegesedett szilárd és szoros kötésből egyszerűen nem szabadulhatunk másképp, nem férünk ki rajta, csak ha más külső és belső magatartást öltünk. Az alakzatot, amely létrejött, csak új, külső magatartás által változtathatjuk át. Ne kicsinyeljük le tehát a külső dolgokat, testünk e külön demonomágiáját, hanem vonjuk azt is szellemünk uralma alá. A pozitúra a tudattalanból vetül ki. Az ellenpozitúra a tudattalant hangolja át, engedetlen ösztön- és ingervilágunkra hat vissza elrendező, gyógyító módon. Ne engedjük soha eluralkodni magunkon a kedvetlenséget, a letargiát, hanem küzdjünk ellene benső mágusorvosunk által meghatározott ellenpozitúrákkal!

A környezetváltozás szerepe

Krónikus, depressziós állapotoknál, kóros ingerültség vagy ideges túlfokozottság esetén az orvos régebben szinte közhelyszerűen ajánlotta a környezetváltozást. A „kilépést a régiből, a megszokottból, a beidegzettből”. Ennek a gyógymódnak kétségtelenül sok száz éves kedvező statisztikája van, s azért alkalmazták gyászesetek, betegségek, szerelmi csalódások, válási hajszák és különféle neuraszténiás tüneteket produkáló egyéb megpróbáltatások után, mert rájöttek, hogy az emberi természet meglepően gyors változással reagál rá. De hogy miért teszi ezt, odáig már nem terjedt az egzakt tudomány érdeklődése. Pedig ebben a tényben is – mint sok más eredménnyel alkalmazott „természetes gyógymódban” – benne rejlenek a kulcsok, amelyek az egész orvostudományt forradalmasíthatják. Ehhez persze, a tünetek területét elhagyva, egészen új – és egészen ősrégi – vizsgálati módszerekkel az okok láthatatlan birodalmáig kell elhatolni.

A kiindulása e vizsgálati módszernek az a már elhangzott mondat, hogy mindenfajta betegség a szimbólumbeszéd egy formája. Aki tehát egészen pontos diagnózist akar megállapítani, annak ismernie kell a szimbólumok egyetemes nyelvét.

Az orvosságot mindig csak a helyes diagnózis állapíthatja meg, sőt magából a kórból lehet kitenyészteni a vakcinát, amely leküzdi a betegséget. Mivel azonban a testben megjelenő tünet csak másodlagos jelenség, egy láthatatlan ok okozata: a gyógyszert magából a láthatatlan okból kell kivonni. Ez pedig a lélekben gyökerezik.

Az okról mindig a betegség szimbológiája árulkodik. Ezért a betegség igazi, egyetlen, valóban végleges gyógyulást hozó arkánuma sem lehet más, mint szimbólum, amely a lélekre hat, onnan operálja ki a kórképző gócot. A betegség rögzült pozitúrájának úgynevezett ellenpozitúrája ez, gyógyító ellenszimbólumok sorozata, amelyek sokszor akkor is használnak, ha a beteg nem fogja fel értelmüket. Ilyen szimbolikus cselekvés a környezetváltoztatás is. Mert abban a miliőben, ahol élünk, s ahol a megpróbáltatás vagy sokk ért bennünket, az emberek és a tárgyak magukba szívták gondolatainkat, érzéseinket, szenvedéseinket, indulatainkat. S fogva tartanak bennünket.

Saját környezetében mindenki árnyakat éltet, amelyek elébe állnak minden menekvési, változtatási szándékában. Rászólnak, emlékeztetik, gátolják, lendületét megtörik, kételyt támasztanak benne, s arra hivatkoznak, amit tudnak róla előző cselekvéseiből, elbukásaiból, összeomlásaiból s főleg a kudarcból, amely valamilyen formában érte.

Ma azonban az a helyzet, hogy fizikai értelemben legtöbbször nem áll módunkban környezetet változtatni, elutazni, elköltözni, legalábbis éppen akkor nem, amikor égető szükség volna rá. De lehetséges, hogy egy környezetváltoztatást, „kilépést a régiből” szimbolikus átrendezés segítségével vigyünk végbe.

Figyeljük meg, hogy azok az emberek, akik sorsukkal, önmagukkal elégedetlenek, minduntalan átrendezik a bútoraikat. A frigid asszonyok szüntelenül takarítanak, még szekrényeik belsejét is kisúrolják. Az erkölcsileg teljesen mocskos, gátlástalan lények a testükre gyakran szinte mániákusan tiszták, kényesek. A korosodással, hervadással szinte törvényszerűen együtt jár a világos, derűs színek keresése, a pótlás, a kiegyenlítés szimbolikus színterápiája. S ezek az ösztönös, jelképes cselekvéssorozatok tudattalanul mind azért történnek, hogy meggyőzzék, befolyásolják s így kondicionálják a képzeletet, s ezáltal a lélek új önbizalomhoz és életerőhöz jusson. Ez az ösztönös misztériumjáték a megismerés által az öngyógyítás tudatos eszközévé lehet. Ha például egy rossz energiákkal feltöltött környezet fojtogató gyűrűje zárul körénk, és megbénít bennünket, építsünk fel egy jelképes változássorozatot a rossz hatalmának megtörésére. Vegyük hozzá a fáradságot! Készítsünk gondos tervet! Szerezzük be a hozzávalókat, folyóiratokat, könyveket, úgy, mintha valóban utazni készülnénk, mégpedig valami szép, „magaslati” gyógyhelyre.

Ne felejtsük el, hogy körülöttünk és bennünk minden „egy-egy szimbólum porba öltöztetve”. Az élet művészete a képzelőerő művészete, az a tehetség, hogy a dolgok üres keretét zengő, színes, intenzív tartalommal tudjuk-e megtölteni. Ha erre nem vagyunk képesek, akkor a legcsodálatosabb környezet is belső szegénységünk elmosódó háttere marad. Ha e játékot nem tudom fantáziával megeleveníteni, mint a teljes koncentrációval a maga mesevilágában élő gyermek, akkor külső sötétségbe kirekesztett elátkozott maradok. A játék szabályai játékszabályok, amelyek csak a cselekmény meggyorsított, sűrített folyamatában, a drámai átélésekből természetes módon kialakulva változhatnak meg, mégpedig a kínos helyzetünket fenntartó varázslattal egyenértékű összpontosítás által. Hiába utazunk el Szicíliába tavasszal, vagy Kaliforniába. Hiába költözünk be egy svájci hegyi szálló luxuslakosztályába, ha a jelenségekhez nem tudjuk hozzáadni azt a képzettartalmat, amely bennünket a gazdag lehetőséggel belülről is intenzíven összekapcsol. Levert, hasfájós, epés, elégedetlen, szűkagyú semmittevők ezrei töltik meg a világ legszebb helyeit, tapossák India, Görögország, Közép-Amerika, Afrika transzcendens hagyományoktól dús földjét, s annyi kapcsolatuk van a környezettel, mint a romjaikban is lenyűgöző antik templomok kövein sütkérező gyíkoknak az eszmével, amely e templomokat emelte. Intelligens, tehetséges, intuícióval bíró ember persze nagyszerű inspirációkhoz jut ilyen helyeken, de csak azért, mert tartalmat tud nekik adni önmagából, saját képzeletéből és odaadásából. Mert mágikusan megelevenít, tehát teremt. Ez a tartalom, ez a benső valóság azonos az Élet titkával. Azzal a Tűzzel, amelynek kialvása dermedt hullává változtatja az érzésektől hevülő embert. Ez a titok a képzelőerő. E nélkül a világ halott szimbólumok halmaza, de az imagináció felszabadított, visszanyert hatalmával minden pillanatban új világot teremthetünk.

Az imagináció által történő környezetváltoztatás jelképes cselekvéssorozatát mindenkor egyéni ízlésünk szerint kell kialakítanunk. Ez a jelképes cselekvéssor képzeletünk beindításához, inspirálásához szükséges. Ezzel mozdítjuk ki romboló irányba futó erőnket pályájáról, de tudattalanunkat is e szimbólumokkal oldjuk fel zsibbadt, kórosan helytelen pozitúrájából. S ehhez elég, ha színleljük a folyamatot, feltéve, hogy a többit tudatos imaginációvarázslattal adjuk hozzá. Mint ahogy a rítusok mozzanatai, a templomtáncok konfigurációi vagy a jógapozitúrák is elégségesek ahhoz, hogy a lélek és a szellem nála nagyobb erőkkel lépjen kapcsolatba. Fontos, hogy akármilyen kis mértékben, de változtassunk valamit például megcsontosodott szokásainkon, napirendünkön. Esetleg csak annyit, hogy kávé helyett teát iszunk reggel vagy megfordítva. Átfésüljük a hajunkat. Más útvonalon járunk haza. Sétáink során más városrészeket keresünk fel. Kimegyünk a pályaudvarra, mintha utazni készülnénk, s a pályaudvar átmenetiségében, a vonatok beérkezése és kifutása közben tudatosítjuk egész fizikai életünk átmenetiségét, ragaszkodásaink értelmetlenségét. Belemélyedünk valami szép, művészi folyóiratba, amely színes, távoli tájak fotóival van tele. Átrendezzük a szobánkat. Megváltoztatjuk a bútorok helyét. Étrendünkben újfajta ízeket alkalmazunk. Új illatszert vásárolunk. Röviden: kilépünk a megszokottból, a zsarnokian kényszerítő szokások gyűrűjéből, határozott céllal és tudatosan.

Pozitív és negatív emberek

Milyen emberek társaságát kerüljük, milyen emberek társaságát keressük?

E tanulmány első fejezeteiben már kifejtettük, hogy senki sem lép be véletlenül az életünkbe, mert amit véletlennek érzékelünk, az részleges vakságunk következménye. Olyan mozzanat, amelynek előzményeit nem látjuk, tehát nem ismerjük fel logikáját, elkerülhetetlenségét és sorsunkat alakító szándékosságát. Bármilyen kellemetlen viszonylatunk támad környezetünk tagjaival, e viszonylat hívójele bennünk hangzott el, sőt mi adtuk meg alaphangját. Éppen ezért a mi feladatunk, hogy minden ilyen összefüggést feloldjunk. Ha már belekerültünk, akkor ez már a vizsgatételünk. Mivel azonban ezen a területen is – mint az élet bármely más síkján – a valódi karmaoldó, illetve elhárító módszer a profilaxis, amennyiben képesek vagyunk rá, itt is élhetünk a megelőzéssel. Mert értsük meg, az embernek joga van hozzá, hogy a dolgokat megkönnyítse, a bonyodalmakat elkerülje vagy áthangolja. E kiváltság azonban benső rang. Semmi mással nem lehet hozzájutni, mint a megismerés szellemi és erkölcsi erejével. Ez az élő erő annyit jelent, hogy van benső mértékünk, amellyel lemérhetjük, mi az, amit meg kell tennünk, és mi az, amire hiába vesztegetünk időt és energiát. Lemérhetjük: hol kezdődnek mulasztásaink, és hol végződik morális kötelességünk.

Vannak esetek, amikor nyilvánvaló, hogy szitába öntünk nektárt. Vannak esetek, amikor megbocsátásunk, teherviselésünk demoralizálja azt, akit felment és megkímél. A gyöngeségek kiszolgálása és alátámasztása éppúgy nem vezet jóra, mint az erőszakos áthangolási törekvés.

Gyakran kell döntenünk az elkülönítés gyógymódja mellett akkor, ha két egyéniség nívókülönbsége áthidalhatatlanná válik. Két ilyen pólus együttállása oly nagy mértékben irritáló, hogy mindkét fél megbetegszik, lelki és szellemi értelemben elerőtlenedik tőle. A kötelezettségünk bárkivel szemben csak addig terjedhet, amíg hasznára lehetünk. Amint azonban legjobb szándékunk és igyekvésünk ellenére úgy látjuk, hogy éppen abba hajszoljuk bele, amitől megkímélni szeretnénk, hagyjuk magára. Engedjük el. Kerüljük, mert valami rejtélyes pszichokémiai folyamat mérget termelt ki közöttünk.

A megismerés kétségtelenül szolgálatra kötelez, s a kozmikus morál alapja a szolidaritás. Minden erkölcsi megbetegedés elsodor ettől az alaptól, és minden gyógyulás közelebb visz hozzá. Feltétlenül rossz tehát az a módszer, amely egy harmóniátlan közelséggel robbanást idéz elő, erkölcsi hanyatlást okoz.

A szolgálat nem riad vissza a ragálytól sem, de okosan védekezik ellene, nehogy ápolás közben maga az orvos is leprássá váljék. A negatív, lehúzó, korlátolt, rosszindulatú emberek pszichikai ragályt árasztanak. Itt feladatunk arra szorítkozik, ha környezetünkbe kerülnek, hogy szóval, példával, gondolat vagy érzéstartalom sugárzásával gyógyszert kínáljunk nekik. Ha elfogadják, gyógyulni kezdenek. Ha nem fogadják el, akkor csak az idő és elkülönítés segíthet rajtuk. De semmi esetre sem változtat álláspontjukon az, ha szoros közelségben velük mi is átitatódunk a fertőzéssel.

Ha egy-egy terméketlen, negatív kötés szorosan ránk hurkolódik, bontakozzunk ki belőle erőszak nélkül. Amennyiben felismerésünk és szándékunk helyes, akkor a viszonylat látszólag önmagától megszűnik. Leválik rólunk, mint begyógyult sebről a száraz var. A módszer ez esetben annyiból áll, hogy engedjük el az illetőt békességgel. Adjuk fel neheztelésünket, keserűségünket, sérelmeinket, minden várakozásunkat és feltételünket. Ez az oldott, barátságos békesség mai állapotának és fejlődési szükségleteinek világos felismeréséből fakad. Abból a bizonyosságból, hogy mellette ez idő szerint nem tehetünk semmit. Együttlétünk nem szövetség, hanem görcs. Ingerültséget termelő kényszer. Ez a gyulladás akkor enyhül meg, ha eltávolodunk egymástól. Ha sikerül önmagunkban létrehozni ezt az állapotot, vetítsük át társunk mélytudatába. Erősítsük meg abban, hogy adja fel ő is a feszült készenlétet. Pszichéje sokkal készségesebben fogadja majd el ezt az ajánlatot, kitapintva bennünk is az enyhülést, mint racionális értelme, amely csak ingerei és elégedetlensége névtelen tartalmát öltözteti különféle fedőnevekbe.

Azért fontos és tanácsos keresnünk a pozitív emberek társaságát, mert a zóna, amelyben élünk, gyakran szerencsétlen, „vámpírlények” alvilága. A negatív emberek pszichikai vámpírok. Minden élő felületre rátapadnak. Falánk csecsemő szájával szívják, amíg erő van benne, de a plusz, amelyet zsákmányolnak, nem válik tulajdonukká, hanem minden irányban nyitott lényükön át szétömlik belőlük.

A pozitív emberek nem vérrel, hanem pszichikai, szellemi elixírrel táplálkoznak. Energiák akkumulálódnak bennük. Fölöslegeik vannak, amelyekből adni tudnak. A pozitív emberek a föld erőforrásai. Bennük gyűlnek össze és általuk keringenek azok az energiakészletek, amelyek megtartják a fényre éhezőket. Ezért van az, hogy a negatív emberekkel való együttlét után támolygunk a fáradtságtól. Úgy érezzük, teljesen kimerültünk. A pozitív emberek társaságában pedig felfrissülünk, feltöltődünk. Senki sem érintkezhet rossz következmények nélkül túlnyomórészt csak negatív emberekkel, mert amint több erőt ad le, mint amennyit felvesz, ő maga is „vámpírrá” s egyúttal lelkileg vérzékennyé válik.

A pozitív ember sokaknak tud erőt adni anélkül, hogy elgyengülne. Nagyok a bevételei, és egészséges a benső ökonómiája. Az emberekkel való érintkezés természetes anyagcsere-szükségletét szolgálja. Ha valaki például derűs, érzelmileg kiegyensúlyozott tud maradni nehéz helyzetekben, hittel és bátorsággal győzi a megpróbáltatásokat, már pozitívnak számít, mert magatartása erőt áraszt.

Egészséges benső ökonómiánk érdekében ezért nemcsak jogunk van hozzá, hanem szükségünk is, hogy energiakiadásainkat egyensúlyban tartsuk energiabevételeinkkel. Mert erőinkkel éppúgy nem könnyelműsködhetünk, mint anyagi javainkkal. Igaz, hogy a forrás, amellyel kapcsolatot teremtettünk, kimeríthetetlen, s a bennünk lévő szikra örök.

Segítsük ezért mindazokat, akiket segíteni tudunk tettekkel, értékes tanácsokkal, jó gondolatokkal és gyógyító erőkkel, de csak akkor, ha nem vámpírcsoportlelkeket éltetünk vele, s főleg, amíg fedezetünk van rá. Amint azonban rájövünk, hogy az egyéni gyógyulás és építő visszajelzések szándéka helyett valami beteg pszichikai nimfománia akaszkodott ránk, amely kéjesen felissza a ráfordított energiát, s mohó, üres állatszemmel még többet követel belőle, azonnal szakítsuk meg a kapcsolatot, mert ami ilyenkor történik, az nem más, mint transzmutáció lefelé. Az arany ólommá változtatása. Az ilyen kapcsolatot kerüljük el. S keressük a konstruktív, megújító, inspiráló, erőinket feltöltő szellemi forrásokat. Szívjunk be Fényt, hogy Fényt áraszthassunk.

A félelem legyőzése

Az élet legősibb alapérzése a félelem. A mulandósággal együtt született. Hatalma két forrásból táplálkozik. Egyik forrása az, hogy nevét a rengeteg fedőnévtől csaknem lehetetlen megtalálni. Noha a félelem lényegében halálfélelem, kétségtelen, hogy e mögött van még egy titkos név, egy másik, amely az univerzális tudattalanban rejtőzik. A félelem hatalmának másik forrása önmagát feltöltő, megszázszorozó ereje. A félelem mágiája ugyanis magából a félelemből táplálkozik. Amint feltámad bennünk, legelőször is kontrollszerveinket bénítja meg, s átveszi az uralmat egész organizmusunk fölött. Lételeme a homály, az ismeretlenség, a köd, a bizonytalanság, a körvonaltalanság. Veszedelmes kísérleteinek feltétele az egyéniségben eluralkodott tanácstalan káosz és tehetetlen kiszolgáltatottság.

A félelem a megnyilvánult létnek éppolyan misztikus eleme, mint a Lucifer-princípium. Rombol, kivezető út és kulcsok nélkül. Semmit meg nem old, és sehová nem vezet. Vak irritációként kering benne az élet elpusztításának ösztöne; az a tartalom, hogy a létnek ez a formája végzetesen rossz. A félelem az univerzum anarchistája. Robbant, gyilkol, dúl, kiirt, mérgez, s ezzel szüntelenül nemz, mert a pusztítás a mélységi régiókban teremtő aktus. Aki öl, az démonokat nemz. A félelem őrjöngő rögeszméi testet öltenek a lélek alvilágában, és betegségfolyamatok formálódnak a testben.

Az élőlények egymásrautaltságuk kényszerében a félelem millió variációjában szenvednek. Minden vágyódásukban, reményükben, fényszomjukban ott lapul a harmadik hatalom, és behajtja rajtuk sötét adóját. A fény mindig árnyékot vet. S a jelenségek világában minden lehanyatlik és halállal végződik. Igen. Az úgynevezett tények. A test érzetei. Az idegek. Az egész sebezhető, remegő, puha testállag a félelmet igazolja. De lássuk csak, voltak-e már olyan lények, akik a félelem fölé emelkedtek? Van-e egyáltalán kiút a félelemből? Meg lehet-e fékezni? Le lehet-e győzni? A felelet erre: igen. Voltak már emberek, akik a félelmet is megváltották önmagukban.

A félelem antitoxinja az imagináció. A képzelet éber, kitartó, hatalmas frekvenciájú fényereje. Ha ennek kereszttüzébe fogjuk a félelem fixa ideáját, s nem engedjük elfutni, homályba menekülni, akkor úrrá leszünk fölötte. Mert elemezzük csak: milyen fegyverrel operál bennünk a félelem? A célközelvonzás mágiájával. Figyeljük meg, mit teszünk, ha félünk valamitől. Gondolatban megszövegezzük vagy exponáljuk. A gondolatot színültig töltjük éles, intenzív iszonyattal. Azután vad meneküléssel ellökjük magunktól. Ezzel a szabályszerű asztrálmágikus rítussal pedig kiadtuk a parancsot a feladat végrehajtására. Pontosan az ellenkezőjét tesszük így annak, amit tennünk kellene. Mert éppen a félelem az, amelyet nem szabad soha ámokfutóként elengednünk a homályban, amikor önmagunk ellen kést adtunk a kezébe. Baljós, zavaros, vészterhes gondolatokat soha ne lökjünk el magunktól megoldatlanul! Emlékezzünk a célközelvonzás mágiájánál alkalmazott figyelmeztetésre: kísérletünk nem sikerül, ha tárgyunkkal – amelyet meghívtunk – hosszasan foglalkozunk, s fantáziánkban kiéljük teljesülését, mert akkor az energiát, amely a véghezvitelhez szükséges, ráköltjük magára az elképzelésre.