CHRISTINA BAEHR

Wormwood-

apátság

Ormdale titkai
1.

Christina Baehr: Wormwood Abbey

Copyright © 2023 by Christina Baehr

Hungarian translation © Farkas János

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christina Baehr: Wormwood Abbey

2023

Fordította: Farkas János

ISBN: 978 615 650 770 9 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Shiloh Longbottom

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Szemler Zsófia, Kiss Regina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: fantasy, gótikus

A kilenc sárkányomnak, akikről tudvalévő,
hogy harapósak.

„Csendben ülök, és hagyom, hogy a csodák és kalandok úgy meglepjenek, mint a legyek. Biztosíthatlak afelől, hogy van belőlük bőven. A világ sosem marad csodák híján, csupán az azokra való éhség híján.”

G. K. Chesterton, Tremendous Trifles (1909)

ELSŐ FEJEZET

Wormwood-apátság? – olvastam fel hangosan az apámnak, G. E. Worms tiszteletesnek címzett levél feladóját. – Micsoda nevetséges név! – kiáltottam fel, az apátság nevére utalva.

A Worms[1] szintén nevetséges név, de életem eddigi huszonegy éve alatt már megszoktam.

Apám kissé megrökönyödve pillantott fel az újságjából.

– Mit mondtál, Edith? De hiszen az a családomtól érkezett!

Anyám szintén felnézett A szülői szemle új, 1899. áprilisi számából. Elvette tőlem a bontatlan levelet, és a reggelizőasztalon keresztül átnyújtotta apámnak. Anyám csendesen az asztalra fektette a magazinját. Ez mindig valami komoly dolog előjele volt.

Anyám, George és én mindhárman síri csendben figyeltük, ahogy apám a levelét olvassa.

Apám igen ritkán beszélt a családjáról. Kitagadták őt, amikor feleségül vette az édesanyámat, az első feleségét. Apám akkor sem hallott felőlük, és a segítségüket sem ajánlották fel neki, amikor még csecsemőkoromban anyám meghalt, és apám magára maradt, hogy felneveljen engem.

A tizenegy éves George-tól nem lehetett elvárni, hogy túl sokáig síri csendben maradjon, és hamar ki is bukott belőle a kérdés:

– Uram, azon a helyen látta a sárkányt?

Anyám megcsóválta a fejét, én pedig, hogy elejét vegyem George további kérdéseinek, adtam neki soron kívül még egy kanál lekvárt a lekvárosköcsögből, aminek én voltam a kijelölt őrzője.

Nekem is pontosan ugyanaz jutott az eszembe, mint George-nak. Apánk, aki egy közvetlen, beszédes ember, a gyermekkoráról mindig is gyanúsan hallgatott.

Élete korai szakaszát mi csupán nagy vonalakban ismertük. Vidéki otthonából elküldték egy olyan iskolába, ahol a kegyetlenséget büntetlenül hagyták. Apám élénk fantáziájú gyermek volt. Vad ötleteit hazugságokként könyvelték el, és könyörtelen verésben részesítették érte a tanárai és az iskolatársai egyaránt. Apámnál végül betelt a pohár, és megkísérelt elszökni és tengerre szállni. Ez csupán egy szánalmas, mégis sokatmondó próbálkozás volt, hiszen apám azt feltételezte, hogy még a Hadiflottában is jobb helye lenne, mint az iskolában. Ezen ötletére válaszul apámat eltávolították az iskolából, és egy magántanárra bízták, ott lakással, míg fel nem készült, hogy tanulmányait Oxfordban folytassa, teológia szakon.

Nagyon kevés történetet ismertünk a gyermekkorából, egyet azonban mindketten nagyon jól megjegyeztünk.

– Gyermekkoromban láttam egy sárkányt a kertben – mondta lágy hangon, és gondolatban elrepített minket egy nyári alkonyatba a családja távoli yorkshire-i birtokára. (Kétségtelen, hogy iskoláskorában is az ilyen történetek váltottak ki nemtetszést a társaiból.)

A „sárkány”, termetét tekintve körülbelül akkora volt, mint egy alpesi masztiff, az a fajta kutya, amelyik megmenti a szerencsétlenül járt, eltévedt túrázókat a svájci Alpokban. Meg voltam győződve arról, hogy apám boldog pillanatának másik résztvevője éppen egy ilyen kutya volt.

Kis családunk egy igen civilizált közép-kelet-angliai város, St. Giles virágzó parókiáján élt, és ami engem illet, már leráztuk magunkról Yorkshire porát, és nem állt szándékunkban visszatérni. Nem mintha én valaha is jártam volna ott, tehát a pora sem lephetett be, és ezt soha nem is bántam.

Apám reszkető kézzel tette le a levelet.

– Azt hiszem, most kérnék egy csésze teát.

– Rossz hírt kaptál, drágám? – érdeklődött anyám, miközben kitöltötte a teát. Mivel a mostohaanyákról rendszerint az a kép él, hogy vagy szörnyetegek, vagy földre szállt angyalok, én bátran kijelenthetem, hogy az enyém határozottan az utóbbi kategóriába tartozik. Pontosan olyan angyali teremtés, mint amilyennek kinéz.

Apám úgy bámulta a narancslekvárt, mintha az lenne a mindenkori narancslekvárok ősi szelleme, és egy pillanatig nem felelt.

– Azt… azt akarják, hogy a mienk legyen.

– Mi legyen a mienk?

– Az. Az apátság.

Anyámmal döbbenten pislogtunk egymásra. George pedig a levegőbe hajította a kalapját.

– Hurrá!

SEBTÉBEN TERVET KOVÁCSOLTUNK, majd hamarosan a tettek mezejére lépünk. A vonatút szinte az egész napot kiteszi majd. A vasútvonal legvégéig készültünk utazni, egészen a vadonig, ahol a völgyek és a felvidéki lápok szövevényes területe úgy ismeretes, mint Yorkshire-i Völgyek. Abban a reményben vágtunk neki az útnak, hogy ott majd vár ránk valami jármű, ami elvisz minket az apátságba, ahogy azt a levélben ígérték.

Egy lelkész lányának, aki egy mozgalmas parókián él, ahogy én is, mindig áll készenlétben egy ráillő gyászruhája. Mindig vannak hívek, akiket gyászolni kell, és temetések, amiken részt kell venni. Ez alkalommal a gyászoltak történetesen a nagybátyám (apám bátyja, Cadmus) és az ő fia (Percy, az első unokatestvérem) voltak. Ironikusnak találtam, hogy olyanokat kell gyászolnunk, akik fordított helyzetben ezt sosem tették volna meg.

Ahogy a családommal elhelyezkedtünk az első osztályú vasúti kocsiban, rendkívül ingerült lettem, amiért a számomra ismeretlen unokatestvérem és nagybátyám ilyen drámai hirtelenséggel haltak meg (a levél szerint egy „vadászbalesetben”), ráadásul pocsékul időzítették mindezt.

Az elmúlt két évben álnéven kiadott detektívtörténeteimmel kisebb sikert arattam. Jelenleg egy határidős munkán dolgoztam a kiadóm megbízásából. Egy lelkész lányaként voltak bizonyos, nem hivatalos kötelezettségeim, amik nagyböjttől húsvét hetének végéig elfoglaltak. Nem engedhettem meg magamnak, hogy túl sok időt töltsek az íróasztalomtól távol, következmények nélkül.

– Nem támadt kedved egy kis véres izgalomhoz az útra, Edith? – kérdezte apám, közben egyik szemöldökét felvonva egy polcon sorakozó, sárga borítós könyv felé pillantott a peronon. Apám nagyon szeret ezzel viccelni. A tény, hogy az én novelláim is ott sorakoztak, olyan titok volt, aminek nagyon kevés ember volt birtokában.

– Apám, hiszen tudja, hogy mindig van nálam valami nagyszerű olvasmány a vonatútra – feleltem, és megkocogtattam az ölemben fekvő vaskos jegyzetfüzetet, amelybe Green felügyelő következő rejtélyes kalandjairól készítettem feljegyzéseket.

Órákkal később, Lancashire-ből Yorkshire felé haladtunkban a vonat megállt egy állomáson. Kinéztem az ablakon, és pillantásom megakadt a peron finoman kidolgozott vas tetőszerkezetén. A jellegzetes, kör alakú Lancaster-rózsák közepén ott gubbasztott egy ádáz, szárnyas, tüskés farkú szörnyeteg, aminek a pontos neve nem jutott az eszembe. Volt benne valami, ami felkeltette az érdeklődésemet. Sárkányfarkú, pegazusszárnyú lény volt, aminek hasa a földet érte.

Ahogy a vonat továbbindult, apámhoz fordultam, mert rá mindig lehetett számítani ilyen jellegű kérdésekben.

– Apám, mi a neve annak a lénynek, amit a címereken lehet látni? Annak, aminek meglehetősen feldúlt az ábrázata.

– Két- vagy négylábú?

– Kétlábú.

– Akkor az egy sárkánykígyó, drágám.

– Talán ez lehetett az a lény, amit apám a kertben látott. Úgy tűnik, ezen a vidéken kedvelik az ilyen teremtményeket. – Az órámra pillantottam. – Apám, kérem, mondja el: mire számíthatunk ezekkel az emberekkel kapcsolatban? Alig tudunk róluk valamit, és nem szeretnék szégyent hozni apámra, amikor bekerülünk a földbirtokos köznemesek sorai közé.

A hangom kissé fanyarul csengett. Apám egyszeriben olyan kimerültnek tűnt, hogy ettől azonnal megbántam az iménti fanyarságot. Meglehet, hogy én kigúnyolom ezeket az embereket, azonban ők voltak apám egyetlen családja, bármilyen szívtelenül bántak is vele.

– Bárcsak tudnék erre mit felelni, Edith. Kilencéves korom óta nem láttam a családomat. Tudomásom szerint a bátyámnak négy gyermeke van, illetve volt. Már csak a lányai élnek, akik számomra is ismeretlenek. Isten a megmondhatója, hogy nincs szándékomban megfosztani az unokahúgaimat az otthonuktól.

– Hát persze hogy nincs, drágám. – Anyám bátorítóan megszorította apám karját. – Micsoda emberpróbáló idők lehetnek ezek számukra.

Anyám a tökéletes lelkészfeleség, mindig készen áll, hogy egy csésze teával, borjúlábzselével, csecsemőharisnyával vagy gyengéd szavakkal a rászorulók segítségére siessen. Rá jellemző módon esze ágában sem volt megjegyezni, hogy számunkra milyen emberpróbáló idők ezek.

– Biztos vagyok benne, hogy van valami, amivel véget vethetünk ennek a képtelen helyzetnek – jegyeztem meg, nem először.

Szeretném azt hinni, hogy nem teljesítek rosszul a lelkész lányának szerepében, bár nem vagyok olyan rátermett a lelkészi életre, mint anyám. Szögletes arcom és apró, takaros termetem a női becsületesség mintaképe. Csupán göndör hajam utal vadabb hajlamokra. Ezt általában egy kalap segítségével tartom kordában. Megfelelően öltözködöm, mindig csinosan, anélkül, hogy hivalkodó lennék, és tudom, hogyan fogjam be a számat, amikor mások számára ijesztő vagy megdöbbentő gondolataim támadnak.

Az év nagy részében az istentiszteletek után vagy a hívőkkel való teázásokon letudom a feladatomat néhány elcsépelt aforizmával – és azután: szabadság! Már megyek is a dolgozószobámba írni.

Az emberek azt hiszik, hogy valamiféle fordítást készítek, mert az a hír terjedt el, hogy apám évekkel ezelőtt megtanított görögül (csak próbálta). Ez így igazán kényelmes. Biztos vagyok abban, hogy az emberek feleannyi tiszteletet sem mutatnának irántam, ha tudnák, hogy valójában bajbajutott hölgyekről, mérgezésekről és rendőrnyomozókról írok. Ügyelek arra, hogy időnként megfűszerezzem a beszélgetéseket a témához alig kapcsolódó utalásokkal Norwichi Juliannára, Szent Bédára vagy Boethiusra, épp csak annyira gyakran, hogy fenntartsam ezt az értékes félreértést.

MEGKÖNNYEBBÜLTEN NYUGTÁZTAM, hogy valóban várt ránk egy hintó, rajta egy idős kocsissal, az Embsay állomáson, ami úgy tűnt, hogy nem csupán a vasútvonal végét jelentette, hanem az egész civilizációét is. Vonatutunk vége felé a pusztaságból ítélve félig arra számítottam, hogy senki sem vár majd ránk, és valamiféle mezőgazdasági járművön leszünk kénytelenek továbbutazni.

Szinte láttam magam előtt, ahogy megérkezünk az ősi családi birtokra, kiszedegetjük a szénát a gyászruhánkból, vagy esetleg bőrig ázunk a lápos vidéket áztató esőben. Talán a biztonság kedvéért még a szél is süvölteni fog. Micsoda látványos bemutatkozásunk lenne!

De nem így történt, tisztelettudóan vártak ránk, a tavaszi ég pedig csupán egy kicsit volt szürkés. Nem észleltem semmilyen süvöltést, bármilyen hangja legyen is annak igazából.

Milyen furcsa érzés volt felszállni a hintóra! Ekkor láttam először bármit, ami apám családjához tartozott. Életem eddigi összes tapasztalatát a középosztálybeli létből szereztem. Számomra a hintó olyasmi volt, amit mindenki csak bérelni szokott, és senkinek nem volt a birtokában. Vajon ez a kocsi most már az apámé volt? Vagyis bizonyos értelemben az enyém is?

Ettől nem éreztem magam gazdagabbnak. Inkább a vagyonnal járó terhek jutottak eszembe. Bár úgy tűnt, hogy a hintót gondosan karbantartották, azért látszott rajta a kor, és éreztem a fényezőszer illatát, a kárpit azonban szemmel láthatóan viseltes volt. Egy ilyen hintót birtokolni minden bizonnyal több gondot jelentett, mint amennyi előnnyel járt.

Kis idő elteltével egy szegényes, kőházakból álló, nagyon apró falun vitt keresztül az utunk. Apám azt mondta, hogy a hely neve Ormdale, ami valamilyen formában kapcsolódik a birtokhoz. Ezután mérföldeken át csak nyílt vidéken haladtunk keresztül, amin egy derékig érő, ősrégi sziklafal kanyargott. A fal néma és marcona útitársnak bizonyult, és a kátyús út mellett ez volt a civilizáció egyetlen jele ezen a vad és végeláthatatlan tájon.

A keskeny út ekkor egészen közel futott a folyóhoz. Apám kinézett az ablakon, arcán emlékek visszatérte derengett. George képtelen volt tovább türtőztetni lelkesedését, és ekkor már szinte az ablakban lógott.

Egy völgybe értünk, lankás oldalaiból kivirított egy-egy fehér mészkőfolt. A folyó egyenesen a lankák közé vezetett minket.

Beértünk egy erdőbe. Megdöbbentően titokzatosnak találtam ezt a helyet. Átsuhant rajtam az érzés, hogy a saját országomból (vadabb ugyan, mint az általam ismert Anglia, de azért felismerhető) egy teljesen ismeretlen helyre léptem be, olyan vidékre, ahol R. D. Blackmore törvényen kívülijei észrevétlenül rejtőzködhettek évszázadokon keresztül.

Felgyorsult a szívverésem. Számomra is meglepő módon az utazás előrehaladtával egyre izgatottabb lettem.

Az út egy szakaszon meredeken emelkedett, mi pedig ide-oda rázkódtunk a hintóban. Ahogy a fák ritkultak, a vidék úgy nyílt meg előttünk, mint egy gerincére ejtett könyv. Apám hirtelen oldalra kapta a fejét, mintha valami gyermekkori szokásnak engedelmeskedett volna, és kinézett a kocsi túlsó oldalán. Mind követtük a példáját.

Első pillantásra egy romnak tűnt a látvány. Az épület egyik szárnya valóban összedőlt, de a magas, csúcsos ablakokban újra a széles, szürke yorkshire-i ég tükröződött.

Ekkor megláttam felszállni a füstöt a Tudor-kori kéményekből. Ez nem egy kísértetjárta, lakatlan rom volt. Ez a családom ősi otthona volt, akár tetszett, akár nem.

Ahogy közelebb érkeztünk, a hintó lelassított. Mielőtt még megálltunk volna, George kiugrott, és mellettünk szaladt tovább. Hamarosan a kocsi az épület lakott szárnya mellé húzódott, és megállt. Észrevettem, ahogy anyám megfogta apám kezét, aki kissé zöldnek tűnt, szegény pára.

Kiszálltunk a hintóból. Egy csoport várt ránk a bejárati ajtónál, hogy üdvözöljenek bennünket. George ért oda elsőként, csúszva megállt, és hirtelen nem tudta, mihez kezdjen.

Három fiatal, mélyen gyászoló lány állt előttünk. Természetesen a legidősebbet vettem észre először, aki korombeli lehetett. Magas volt és karcsú, akár egy fűzfa, szemei nagyok és kifejezőek, haja pedig sötét és fényes. Pontosan annak látszott, ami valójában volt: az évszázados gondos nemesítés eredményeként megszületett gyönyörű teremtésnek. Finom vonásai bátorságot és elfojtott szenvedést tükröztek. Nagyjából úgy nézett ki, mint a regényeim kitalált hősnői. Olyannak írtam meg őket, amilyenné én sosem válhatok.

Apám megfogta a lány kezét.

– Bizonyára te vagy az unokahúgom, Gwendolyn. Bárcsak boldogabb körülmények között ismerkedhetnénk meg. Ő itt a lányom, Edith.

Gwendolyn bólintott, de szinte alig pillantott rám, a másik két lány felé intett.

– Ők a húgaim, Violet és Una.

Megalázottan nyeltem egyet, ahogy legidősebb unokatestvérem keresztülnézett rajtam, és a fiatalabb unokatestvéreim felé fordultam. Violet szinte illetlenül ragyogóan mosolygott ránk, mintha ő egy egészen más valóságban élt volna, mint mi, többiek. Erős testalkatú, barna hajú, jól megtermett lány volt, aki úgy tűnik, úgy érte el a tinédzserkort, hogy elkerülték azok a bizonytalanságok, amik általában megkeserítik az ilyen idős lányok életét. A neve, Violet[2] sem illett hozzá.

– Üdvözlöm, George bácsikám, szervusz, Edith unokatestvérem – lépett előre a lány, és megragadta a kezemet. Gwendolyn ridegsége után ez igazán kellemes meglepetésként ért.

A harmadik unokatestvérünk, a világosszőke Una, olyan volt, akár egy gyermekeknek szóló imakönyvbéli illusztráció, amikben olyan jámbor és láthatóan együgyű gyerekek szerepelnek, akikre az angyaloknak kell vigyázni, nehogy lepottyanjanak egy sziklaszirtről.

Apám bemutatott engem és anyámat, majd odahúzta George-ot is közénk.

– Ő itt George unokatestvéretek. Körülbelül olyan idős, mint te – nézett Unára. – Remélem, jó barátok lesztek.

Bárcsak soha ne mondana ilyet senki. Ez nem ösztönzi, hanem gyakran gátolja egy barátság kialakulását. A mostani esetben Una olyan döbbent képet vágott, mint egy ijedt kiscsikó. Felpillantott Gwendolynra némi bátorításért. Nővére határozott, de kifürkészhetetlen pillantással viszonozta kérését. Unának ekkor eszébe jutott, mit diktál a jó modor, és egy szomorkás, jámbor mosolyt vetett George felé. George szemhéja megrándult.

Szinte bizonyos voltam abban, hogy igen nehezen jöhetne létre kettejük között bárminemű barátság. Ami Gwendolynt és engem illet, ott pedig ez egyenesen kizárt volt. Elég hamar a tudtomra adta, hogy számára teljesen jelentéktelen vagyok.

Gwendolyn bevezetett minket a házba. Egy kis Tudor-kori fedett teraszon haladtunk át, amit biztosan később építettek hozzá az eredeti apátsághoz. Vésetekkel díszítették, a tekergődző lényeknek farkuk és sok foguk is volt, de nem tudtam tüzetesebben megvizsgálni azokat, mert Violet berángatott a házba.

Beléptünk egy nagy, kandallós előtérbe, ahonnan egy hatalmas lépcső futott felfelé. A kandallóban ugyan nem égett a tűz, de a közelében állt egy nagy tölgyfa pad, ami eltörpült a hatalmas helyiségben. Világos színezetű faliszőnyegek díszítették a falakat, amiket nagyon szerettem volna közelebbről is megvizsgálni, de mégsem viselkedhettem úgy, mint aki egy shillinget fizetett azért, hogy megnézhesse az épületet.

Ekkor tört rám a kellemetlen felismerés: törődtem azzal, hogy ezek az emberek mit gondolnak rólam. Nem volt ínyemre a gondolat.

Nem bámészkodhattam sokáig, mert Gwendolyn elhessentette tőlem Violetet, és felkísért minket anyámmal az emeletre, hogy kicsomagoljunk.

Felmentünk a nagy lépcsőn, majd egy folyosóra értünk, ahonnan több szoba is nyílt. Bementünk az egyikbe, ami meglepően kényelmesnek tűnt. Égett a tűz a kandallóban, és bekészítettek egy kancsó meleg vizet is. Eddig még nem láttam szolgálókat, ez azonban ékesen bizonyította a létezésüket.

A mosdótál és a tükör előtt vonakodva kiszedtem a kalapomat rögzítő tűket. Kalapban mindig vonzóbbnak érzem magam. A hajam ugyanis a megjelenésem leggyengébb pontja. Színe világos vörös, ami pedig a textúráját illeti, olyan, mintha nyers gyapot lenne. Legrosszabb állapotában, az embernek egy rendetlen tündér haja jut róla eszébe. Anyám szerint a hajam gesztenyebarna, pedig annak az árnyalatnak még a közelében sincsen. Mindig azt gyanítottam, hogy bizonyára az igazi anyám ágáról örökölhettem. A színe egyáltalán nem utal nemesi származásra.

Ekkor úgy éreztem, hogy a hajam alacsony származás látszatát kölcsönzi nekem, és nem illek erre a kiváltságos, ősi helyre. Belém nyilallt a szégyen, majd mély megvetés lángolt fel bennem a család felé, amiért szégyelltem magam miattuk, holott nem is kellett volna éreznem semmit.

Még jobban összeszorítottam az állkapcsomat, és Gwendolynra emeltem a tekintetemet. Meglepetésemre pillantásából furcsa intenzitás sugárzott, ahogy engem nézett. Találkozásunk pillanatában elutasítónak éreztem őt. Mégis mi történt, hogy így nézett rám? Lehet, hogy a hajamat bámulta?

Anyám mindeközben szárazra törölte az arcát és a kezét, közben halkan az utazásról és az időjárásról fecsegett. Vetettem egy pillantást az arcomra és a hajamra a tükörben, de nem volt szándékomban túl sok időt fecsérelni a kinézetemre. Soha nem találtam meg a módját, hogy rendes frizurát készítsek magamnak, és gyanítottam, ez nem most fog megváltozni.

– Visszamegyünk a földszintre? – kérdeztem.

Ahogy lementünk a lépcsőn, az előtér túlsó végében egy magas, fiatal férfi lépett elő hangtalanul a félhomályból. Elég jól nevelt vagyok ahhoz, hogy tudjam, nem illik bámulni egy ismeretlent (még akkor sem, ha az épp akkor kelt életre a faliszőnyegből), ugyanez azonban nem volt elmondható erről a fiatalemberről. Sötét tekintete elgondolkodtatott, hogy talán jobban tenném, ha visszamennék az emeletre, és mégiscsak megmosnám az arcomat. Meglehet, hogy egy különösen feltűnő koromfolt volt az orromon.

Gwendolyn a fiatalemberről beszélt, azt mondta, Simon Drake-nek hívják, a szomszédban lakik, és a család bizalmas barátja, majd „Edith unokatestvérként” mutatott be neki engem. Jóságos ég! Reméltem, hogy az idegen nem érzi felhatalmazva magát, hogy így szólítson.

Megfogta a kezem, és furcsa mozdulattal fölé hajolt. Nem tudtam eldönteni, hogy a meggyötört hős szerepét igyekszik-e eljátszani egy gótikus regényből, vagy csupán egy nála sokkal idősebb, a modern valóságtól eltávolodott személy viselkedését utánozza. Nos, legalább arra nem kellett számítanom, hogy bizalmaskodni akarna velem.

– Worms kisasszony – mondta halkan, enyhe yorkshire-i érdességgel a hangjában, amit egyáltalán nem találtam kellemetlennek. – Részvétem a családját ért nagy veszteség miatt. – A férfi szeme nagyon sötét volt, szinte latinos származást feltételezett, ami jól illett öblös hangjához.

Hadd legyek őszinte, általában gyanakvóan állok a partiképes férfiakhoz. Egyedülálló vagyok, és kötődésem ezen életvitelhez igen mélyen gyökerezik bennem. Úgy találtam, hogy az a legjobb hozzáállás az új férfi ismerősökhöz, ha elutasítóan viselkedem velük szemben. Egyszerű módja ez annak, hogy eltántorítsam magamtól a fiatalembereket. Később, amikor már kellőképpen felmértem a kockázatot, még mindig megenyhülhetek kissé.

Kihúztam magam (alacsony termetű vagyok ugyan, de tudok tiszteletet parancsoló lenni, ha akarok).

– Üdvözlöm, Mr. Drake – szóltam ridegen, majd arrébb léptem, hogy anyám előtt is tiszteletét tehesse.

Gwendolyn szeme ide-oda villant Drake és köztem. Képzeletben vállon veregettem magam a ridegségem megőrzése miatt. Bizonyára nagyon kevés elérhető fiatal férfi élhet ezen a távoli helyen Gwendolyn számára, nekem pedig nem volt szándékomban elcsábítani azt, aki iránt érdeklődött. Azt kívántam, bárcsak közölhetném az unokatestvéremmel, hogy (sokkoló frizurám ellenére) bőven akadna jelentkező, ha férjhez kívánnék menni. Nem kellett tartania semmitől, a kedvese teljes biztonságban volt tőlem.

Ezután egy igen kínos vacsorán vettünk részt, amit egy különös szalonban szolgáltak fel. Az alacsony, bonyolult bordázattal és boltívekkel tarkított kőmennyezeten régi freskók nyomai voltak láthatóak. Itt azonban égett a tűz, és volt tea is, és hála istennek, mindkettő meglehetősen forró volt. Az étkezést mostohaanyám tette elviselhetővé, aki fáradhatatlan, ha könnyed társalgásról van szó. Röviddel ezután egy kimerítő megbeszélés következett az ősöreg családi ügyvéddel, amin mindannyiunknak részt kellett vennünk, George-ot kivéve, aki egy hatalmas kutya társaságában hamar el is tűnt odakint. A gyermekkornak is megvannak a maga előnyei.

A megbeszélésen Drake is részt vett, sötét ruhája, haja és szeme mintha minden sötétséget magához vonzott volna a helyiségből. Jelenléte bizonyította, hogy van valami nem hivatalos, mégis jelentős szerepe ebben a családban. Gwendolyn udvarlója volt, esetleg valami rokon, netán mindkettő egyszerre?

A jogi helyzet rövid, de lesújtó felvázolása, valamint az örökség részletezése után gyorsan megrekedt a beszélgetés. Apám kötötte az ebet a karóhoz, hogy nincs szándékában kitúrni unokahúgait az örökségükből. Az ősöreg ügyvéd pedig azt hangoztatta, hogy az ősiség törvényével nem lehet játszadozni.

– Ez az ősiség lényege: az ember nem cselekedhet kedvére egy ingatlant illetően. Kedves fiatalember – mondta az apámnak, aki már a negyvenes éveiben járt –, netán azt kívánja, hogy Anglia birtokait úgy megcsapolják, ahogy az Franciaországban történt? Még ha valahogy ki is tudná magát vonni a törvény hatálya alól – hogy hogyan, arról fogalmam sincs –, az ingatlan a következő férfi örökösre szállna, aki pedig történetesen az ön fia. Nem látom be, hogy az mennyiben lenne a kisasszonyok segítségére.

Gyengéden megérintettem apám karját.

– Apám, ne raboljuk tovább az úr idejét. Teljesen jogosan kívánja, hogy mindent az előírásoknak megfelelően rendezzünk. – Halkabban hozzátettem: – Ne felejtse el a tervünket. – Ezzel arra igyekeztem emlékeztetni apámat, hogy szándékomban állt írni egy londoni ügyvédnek és a segítségét kérni az ősiség törvényének megtörésére, hogy az ingatlant az unokatestvéreinkre írathassuk, akiknek a megélhetése máskülönben a mi jóindulatunktól függene.

A lehangoló összejövetel ezennel véget ért, anyám felment az emeletre, hogy lepihenjen, apám pedig az emlékeiben élő régi könyvtár keresésére indult Drake társaságában, aki felajánlotta neki, hogy odakalauzolja őt. Violet és Una is mentek a maguk dolgára.

Így kettesben maradtunk Gwendolynnal, és a kezembe vettem a dolgok irányítását.

– Gwendolyn unokatestvérem, nagyon szeretnék sétálni egyet. A hosszú utazástól igencsak elgémberedtek a tagjaim. Az öcsém odakint van valahol egy kutya társaságában. Talán megtalálom őket.

Meglepetésemre Gwendolyn ragaszkodott ahhoz, hogy csatlakozzon hozzám. Ahogy kiértünk a kavicsos útra, megszólított:

– Nem bánod… csak kíváncsi vagyok… azt mondtad édesapádnak, hogy van egy tervetek. Mit értettél ez alatt?

– Az a tervünk, hogy jogi segítséget kérünk abban, hogyan lehetne ezt az ingatlant igazságosabb módon átruházni, apámnak ugyanis ez az eltökélt szándéka.

– Átruházni?

– Gondolom, számodra ostobaságnak tűnik, de egyáltalán nincs szándékunkban kiebrudalni benneteket innen. – Most legalább van esélyem tisztázni, hogy nem trónbitorlóként érkeztünk ide.

– Miért tűnne ostobaságnak?

Ezen kissé megdöbbentem. De mégis mire számítottam? Talán arra, hogy meglepődik, esetleg hálás lesz, vagy némi elismerést mutat, amiért nem akarjuk elvenni tőle az otthonát és a földjeit?

– Nos, azt hiszem, a legtöbben nem igyekeznének olyan hevesen feladni az örökségüket, ahogy azt apám teszi.

Magyarázatomat csend fogadta. Úgy döntöttem, tovább ütöm a vasat.

– Gondolom… nagyon megviselne, ha feldarabolnák és eladnák a birtokot?

Erre Gwendolyn lecövekelt, és rám meredt. Mélyen a szemembe fúródó tekintetétől olyan zavarba jöttem, hogy bár nem szívesen vallom be, de elvesztettem a fejem, és visszakozni kezdtem.

– Mármint, azt akarom mondani…

Gwendolyn közbevágott, ellentmondást nem tűrő, érzelemmentes hangon.

– Nem adhatjátok el a Wormwood-apátságot! Nem is birtokoljátok. Az Apátság birtokol minket. Mi mindannyian ezt a helyet szolgáljuk a halálunk napjáig.

Annyira letaglózott, amit hallottam, hogy képtelen voltam válaszolni. Gwendolyn folytatta a sétát.

– Megmutatom a kolostor gyógynövénykertjét. A szerzetesek hozták létre a tizenkettedik században.

MÁSODIK FEJEZET

A következő nap nekiláttam, hogy a másik tervemet is megvalósítsam: megfelelő helyet találni magamnak az íráshoz. Eszem ágában sem volt még egy napot elfecsérelni sem erre a házra, sem pedig a lakóira.

Catherine Morlanddal[3] ellentétben én a tegnapi nap viszontagságai után, ahogy megmutatták a szobámat, azonnal elaludtam, és csak késő délelőtt ébredtem fel.

A hálószobám teljességgel alkalmatlan volt az írásra. Az antik, hosszanti irányban bordázott ablak romantikus látványt nyújtott ugyan, de az azon beáramló fény csupán félhomályos derengéssel töltötte meg a helyiséget. Biztos voltam benne, hogy egy ekkora épületben kell lennie egy olyan helyiségnek, ahol nem zavarok senkit.

E küldetésemben Violetet választottam bűntársamnak, mint a család legbarátságosabb és legkevésbé gótikusan komor tagját.

– Violet – szólítottam meg, miután befejeztem a reggelit.

Violeten kívül már mindenki végzett, és elhagyta a reggelizőasztalt, csak ketten maradtunk a fa falborítású étkezőben. Anyám kiment a kertbe Gwendolynnal és Unával. George-ot alig láttam egész reggel. Apám motyogott valamit a könyvtárról, majd elillant. Violet azonban kitartóan evett. Azt hiszem, az lehetett a terve, hogy felfal mindent, ami az asztalon maradt.

– Keresek valamit. Tudnál segíteni nekem?

Violet szeme kikerekedett, és abbahagyta a rágást.

– Mit keresel?

– Szükségem van egy dolgozószobára… valami csendes helyre. Ahol írhatok.

Violet láthatóan megkönnyebbült. Mégis mire gondolhatott, mit keresek?

– Mit szólsz a könyvtárhoz? – kérdezte.

– Nem, az nem jó, apám elfoglalta a könyvtárat. Egyfolytában beszélne hozzám, és úgy nem tudnék írni. Minden alkalommal, amikor eszembe jutna valami, ő hangosan felolvasást tartana, amitől a gondolataim fejvesztve menekülnének.

Violet kuncogott, majd elgondolkozott.

– Olyan helyet keresek, amit senki más nem használ, és ahol senki nem szól hozzám. Egy eldugott helyiséget.

Violet szeme felcsillant, majd felpattant az asztaltól, és a pirítósát egy hirtelen mozdulattal köténye zsebébe dobta.

– Megvan! Gyere velem!

Nyakamba kellett kapnom a lábam, hogy lépést tudjak tartani vele, mert Violet mokány kis teremtés volt, ugyanakkor fürge is.

Fel-le szaladtunk a lépcsőkön, végighaladtunk több folyosón is, végül egy kis ajtóhoz értünk, amin messziről látszott, hogy nagyon régi. Violet rám vigyorgott, és nagyot taszított az ajtón.

Mély, gyönyörteljes sóhaj szökött ki belőlem. A helyiség nyolcszögalakú volt. Bizonyára egy torony földszintjén voltunk. Az ablakokból a kert addig számomra ismeretlen részére nyílt kilátás. Nem tudtam volna megmondani, hogy milyen égtáj felé néztek, az irányérzékemet teljesen elveszítettem, mire odaértünk. Odakint a látóhatárig elnyúló, hatalmas legelőt elhomályosította a fölötte kúszó ködfátyol. Itt kellemes távolságban leszek a ház többi részétől és az ott zajló élettől. Senkit sem fogok zavarni. De ami még fontosabb, hogy engem sem fog zavarni senki.

– Tetszik? – kérdezte Violet a lábujjhegyén szökdelve.

– Nagyon jó lesz! Köszönöm, Violet. Azt hiszem, te vagy a kedvenc unokatestvérem! – Az üres kandalló felé pillantottam. – Esetleg nem lehetne… – kezdtem.

– Nem vagyunk messze a konyhától. Megkérem Pipet, hogy segítsen!

Azzal elillant, az ajtót pedig résnyire nyitva hagyta. A folyosóról beszűrődött egy kis ételszag. Minden bizonnyal közel voltam a konyhához.

Körülnéztem a szobában. A berendezés szerény volt ugyan, a céljaimnak azonban megfelelt. A helyiséget láthatóan nem használták már egy ideje, bár nem volt sem dohos, sem elhagyatott, és látszott, hogy nemrég portalanítottak. Feltűnt, hogy a csengő zsinórját szándékosan úgy kötötték fel, hogy a földről ne lehessen elérni. A többi szobában nem emlékszem, hogy láttam volna csengőzsinórt. Nem számít, úgysem állt szándékomban húzogatni. Csak egyedül akartam lenni.

A szobában volt egy használható íróasztal, amit letöröltem a zsebkendőmmel, és még néhány másik, viszonylag kényelmes bútordarab, amik körülbelül ötvenévesek lehettek, és ezzel a legfiatalabb tárgyaknak számítottak, amiket eddig ebben a házban láttam. Az egyik sarokba egy fonott madárkalitkát állítottak, ami meglepően bohém elemét alkotta a berendezésnek.