ÁRPÁD NÉPE

KÉPEK
MAGYARORSZÁG EZER ESZTENDŐS MULTJÁBÓL

ÍRTÁK:
PÓSA LAJOS, GÁRDONYI GÉZA, TÁBORI RÓBERT,
EGRI GYÖRGY, SEBŐK ZSIGMOND, KEMECHEY JENŐ,
GAÁL MÓZES

ISBN 978-615-6683-53-3

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

Gondoljatok őseinkre!

Útban a haza felé.

Az első béke.

A tatárjárás.

Nagy Lajos.

Hollós Mátyás.

Török világ és magyar vitézség.

Bocskay István, a hajdú-király.

Zrinyi Ilona és II. Rákóczi Ferencz.

Szabadságharczunk.

Befejezés.

A Haza.

Gondoljatok őseinkre!

Tudjátok-e, mitől terem
Gazdagon a róna?
Tudjátok-e, mitől piros
A fakadó rózsa?
Kardforgató őseinknek
Hullott itt a vére,
Ezeréves szép hazánknak
Minden kis rögére.

Gondoljatok őseinkre,
Mikor rózsát szedtek;
Gondoljatok őseinkre,
Ha kenyeret szegtek.
Foglaljátok a nevüket
Koszorúba, dalba...
Gyarapodjék, virágozzék
Árpád birodalma!

PÓSA LAJOS.

Útban a haza felé.

Írta: Gárdonyi Géza

I.

Honnan jöttek a magyarok ép most ezer éve?
Honnan jött a nagy üstökös csillag fel az égre?
Honnan jön a földrengető villámszoró vihar?

Európa kapujánál áll tengernyi magyar.
Európa kapujánál sisakerdő fénylik.
- Kik vagytok és mit akartok? - remegéssel kérdik.
- Atillának unokái. Örökünkbe szállunk.
Adtok nekünk szabad utat, vagy magunknak vágjunk?

Összedugja sápadt fejét a muszkák sok vénje.
- Adunk nektek szabad utat, Isten legszebb népe.
Adunk nektek szabad utat Kiev városáig.
Tovább aztán, hogy mehettek, majd ottan megválik.

Megindúl be a magyar nép tengernyi nagy árja:
Mint egy ezüst-nádas csillog a sok kard és dárda.
S közepén meg mintha lengő rózsasziget volna,
A szép magyar asszonyokat ökör bivaly vonja.

Asszonyokat, gyermekeket szőnyeges szekéren,
Még a nap is, hogy letekint, mosolyog az égen.
Lódübörgés, fegyvercsörgés, dal, zene és lárma,
Csengő-csengés, kaczaj, beszéd, kürtök harsonája,
Egy zsivajjá elegyíti a sereg két szárnyát.

Elől megyen fehér lovon a hatalmas Árpád.

II.

Hányi-veti gőgös ember a kievi herczeg.
Alánéz a bástyájáról, és imigyen henczeg:
- Lóduljatok vissza innen, kutya meg a mája!
Az én földöm nem országut, hogy mindenki járja.

Megáll Árpád a fal előtt aranyos ruhában,
Reszket a nagy gyémántforgó ezüst-sisakjában.
Int. S elnémul mögötte a hadak minden sora.
- Ez a nép csak előre megy, visszafelé soha.
S a hol országut még nincsen, majd tapos magának.

Igy szól Árpád. Mennydörgés volt a hangja szavának.
Kardja villant, s a sereghez igy kiáltott: Rajta!
... Fölviharzott a förgeteg, s szállt ezernyi rajba.
A hágcsókon, mint a méhek gomolygó tömege,
Ellepték a vár falait. Nyüzsögtek fölfele.
Ember embernek a hátán, a tégla se látszik.
Ijedtében a sok muszka a pinczébe mászik.
- Rajta! - kiált a herczeg is. De a katonái
Alig birnak félelmükben a lábukon állni.
Döng a kapu, omlik a fal, remeg még a föld is,
A kievi herczeg arcza sárga is, meg zöld is.
Kapkod ide, kapkod oda: Üssétek, verjétek!
Fogadott kún katonái voltak csak vitézek.
Kirohantak a kapun és rá a magyarokra.
Küzdött a két bátor sereg összekavarodva.
Sokan voltak ám a kunok, s mind markos legények.
Mögöttük a muszkák is most fegyverre kelének.
Hullott a nyil, mint a zápor, csattogtak a kardok
És a szörnyü nagy csatázás egész délig tartott.

Mikor a nap delelőre megállott az égen,
A herczeg már ott könyörgött Árpád előtt térden.
Ott könyörgött Árpád előtt kezét összetéve:
- Ne vedd el az életemet, magyarok vezére!

Árpád büszke pillantással mérte őtet végig:
- Te leszel a kalauzunk Atilla földjéig.

Itt egy kicsit megpihentek, lovat abrakoltak;
Maguk is a bogrács mellett vigan falatoztak.
A mi adót hamarjában Kievre vetének,
Három arany jutott abból mindegyik vitéznek,
Három arany meg egy kulacs tüzes, nemes ó bor.
Egynémelyik legénykének sok is volt a jóból.
A mikor a kieviek visszatakarodtak,
Előálltak vezérei a szétvert kunoknak.

- Dicső Árpád, béke velünk, - imigyen szólának, -
Láttuk: nem fajult el vére a nagy Atillának.
Hazátlanok vagyunk mink is, bolygó zsoldos népek,
Csatlakoznánk zászlód alá, ha meg nem vetnétek.

Felelt Árpád: Derék kunok, mind szálig vitézek,
Mint testvérek jöttök velünk, s nem mint zsoldos népek.
S ha Atilla földjét majd a magyar elfoglalja,
Tinektek is örök helyet kerekitek rajta.

Tas vezér a kürtjébe fujt. Indulót jeleztek.
Árpád lovát vezette az alázatos herczeg.

Az első béke.

Szent István és kora.

Kezdett az ég beborulni szép Hunnia felett.

Áldatlan csatákban fogyott, veszett a nemzet ereje.

Fekete fellegek, fekete szárnyu madarak röpültek, vitték a hirt napkelet felé:

- Eltünik a magyar név dicsősége! Oda lesz az Árpád birodalma. Attila kardjának harmadszor is kicsorbult az éle!

Sóhajtva zugott a szél is az ősök sirhalma felé:

- Ébredjetek föl még egyszer, nyugvó hős apák! Jönnek már az unokák is az utolsó nagy temetkezésre!

De még el se hangozhatott a vészmadarak vijjogása, de még el se csöndesülhetett a sóhajtó szél zugása - utánuk mennydörögte egy hatalmas szózat magyarok földjéről:

- Nem igaz! Nem igaz!

Áll még az Árpád vérrel szerzett birodalma! Élni akar még a hős apák hős ivadéka! Nézzétek! Lássátok!

És meggyujtotta ragyogó fáklyáját a Haza Nemtője!...

István vezér megindult apostoli utjára. Maga mellé vette arany-szavát, hazaszeretetét és lelke bölcsességét.

- Testvéreim! - szólott a haza gyermekeihez. - Hallgassátok meg a szavamat és tegyetek a szivetek szerint!

Azt mondom én nektek:

Tisztelet az ősi kardnak! Tisztelet az ősi vitézségnek! E kettő nélkül még ma is névtelenül, hazátlanul bolyonganánk az erdők rengetegében, kietlen pusztaságokon. Rettegve élnénk, mint üzött vadak, kik gyáván futnak meg a sujtó kelevéz elől. Tán ott sorvadnánk kinos szolgalánczon... Tán elpusztultunk volna dicstelen halállal; el se hantolva, meg se emlegetve... Kard volt az életünk, vitézség a büszkeségünk! Ez tett minket szabad hazának szabad gyermekévé! Tisztelet az ősi kardnak! Tisztelet az ősi vitézségnek!

De kérdem tőletek:

Micsoda dicsőség az: mikor a fönrepülő sas lesujt az erőtlen, félénk galambra!

Micsoda dicsőség az: mikor a szabadságnak büszke fia távol a hazától préda végett szennyezi be kardját?...

Vivjon a sas a sassal! Harczoljon a hős a hőssel! Ha győz, ha elesik: fenn marad a neve: magához méltó ellenféllel küzdött. Ámde, Árpád unokái! Hol találtok ti már magatokhoz méltó ellenséget!...

Ontottátok a vért: szereztetek hazát. - Ontottátok a vért: szereztetek hatalmat, hirnevet. - Ontsátok immár a veritéket is: jőjjön el a béke áldást hozó napja! Lássuk meg hazánknak felvirágozását!

Hajlottak szavára a nemzet jobbjai. Eloltogatták szivökben a harczot vágyó tüzet: letették a kardot és kezökbe vették a munka fegyverét. Hej! szokatlan volt az még akkor a buzogány-forgató karnak! De a magyar azt mondta: akarom! S a kimondott szónak ura is tudott lenni.

Hajnaltól napestig hulló veriték járta a fekete barázdát; estétől hajnalig gyöngyöző harmat látogatta a zöld vetést. - Termett is ott a gyöngy: rengő-ringó kalászok gyöngyszemü buzája!

A róna gazdagságát látva, felbátorodott az erdők vadona. Megszólaltak a tölgyek, a karcsú fenyűfák:

- Ide a fejszékkel! Vágjatok... vágjatok! Tudunk mi egyebet is, mint árnyékot adni!

Megszólaltak a halmok:

- Hozzátok a kapát! Hozzátok a venyigét! Tudunk mi egyebet is, mint csipkebokrokat nevelni!