Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ernest Hemingway: Winner Take Nothing

Copyright © Hemingway Foreign Rights Trust
All rights reserved.

Hungarian translation © Bart István örököse
© Déry Tibor örököse, 2023
© Lukácsy András, 2023
© Réz Ádám örökösei, 2023
© Róna Ilona örököse, 2023
© Sükösd Mihály örökösei, 2023

borítófotók © Shutterstock

© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 370 3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Benedek Anna
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Takács Andrea
Borítóterv Somogyi Péter
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Tartalom

Vihar után
(Réz Ádám fordítása)

Tiszta, világos kávéház
(Róna Ilona fordítása)

Világnak világa
(Réz Ádám fordítása)

Áldás-békesség, urak!
(Lukácsy András fordítása)

Időváltozás
(Déry Tibor fordítása)

Ahol a folyó kiszélesedik
(Róna Ilona fordítása)

Homokos vér
(Déry Tibor fordítása)

Egy olvasó levele
(Bart István fordítása)

Hódolat Svájcnak
(Sükösd Mihály fordítása)

Egynapi várakozás
(Róna Ilona fordítása)

A halottak természetrajza
(Réz Ádám fordítása)

Wyomingi bor
(Déry Tibor fordítása)

A kártyás, az apáca és a rádió
(Róna Ilona fordítása)

Apák és fiúk
(Déry Tibor fordítása)

„A viaskodás vagy a harc egyéb formáitól eltérően itt az a szabály, hogy a győztes nem nyer semmit; nem könnyebbül meg, nem tölti el öröm,
semmiféle dicsőségben nincs része; ezenkívül,
ha elég sokkal győz, akkor belül,
önmagában sem érdemel jutalmat.”

A. MacLeishnek

VIHAR UTÁN

Már nem is tudom, mi volt az oka, valami semmiség, hogy csináljunk-e puncsot, vagy ne, és akkor elkezdtünk verekedni, én megcsúsztam, ő meg letepert, és rátérdelt a mellemre, és mind a két kezével fojtogatott, mint aki meg akar ölni, én meg az egész idő alatt azon voltam, hogy ki tudjam venni a zsebemből a bicskámat, és egy vágással megszabaduljak tőle. Olyan részeg volt mindenki, hogy nem is próbálták lerángatni rólam. Ő meg fojtogatott, és a fejemmel kalapálta a padlót, aztán hozzáfértem a bicskához, ki is nyitottam, és egyből átvágtam a karján az izmot, erre aztán eleresztett. Akkor már hiába akarta volna folytatni, úgyse bírta. Legurult rólam, szorongatta a karját, és veszettül üvölteni kezdett, én meg azt mondtam:

– Mi a nyavalyának akarsz te engem megfojtani?

Meg kellett volna ölnöm. Egy hétig nem tudtam nyelni. Csúnyán kikészítette a torkomat.

Aztán kimentem, ővele meg sokan voltak, és egypáran utánam jöttek, úgyhogy fordultam egyet, és lementem a dokkokhoz, ott találkoztam egy pofával, azt mondja, megöltek valakit abban az utcában. „Ki ölte meg?” – kérdem én, ő meg azt mondja: „Nem tudom, hogy ki ölte meg, de meg van halva, az biztos” – és sötét volt, az utcákon állt a víz, sehol egy lámpa, csak törött ablakok és csónakok egészen bent a városban, meg kitépett fák, és minden kidöntve, és akkor kerítettem egy szkiffet, és kieveztem, és meg is találtam a vitorlásomat, ott, ahol hagytam a Mango-szigeten, nem történt semmi baja, csak tele volt vízzel. Hát fogtam, kimertem, akkor már holdas volt az ég, de felhős is, meg szeles is erősen; aztán megindultam egyenesen lefelé, s mire megvirradt, már el is hagytam a Keleti-kikötőt.

Az a vihar, barátom, az nem volt csekélység. Én voltam utána az első hajó odakint, és a víz – azt nem lehet elmondani. Olyan fehér volt, mint a lúg, s ahogy a Keleti-kikötőből a Délnyugati-sziget felé ment az ember, nem látta, hol kezdődik a szárazföld. A part közepébe egész csatornát vágott a vihar. Kidőlt fák, meg minden, végig a csatornán, s a víz olyan fehér, mint a kréta, és tele mindennel: ágak, egész fatörzsek, döglött madarak, úszott ott minden. A homokszigetek között millió pelikán és rengeteg másféle madár röpködött. Biztos akkor húzódtak be a szigetek közé, amikor megérezték, mi lesz.

Ott ültem egy egész napig a Délnyugati-szigeten, és senki se jött utánam. Én voltam az első hajó odakint, aztán egy árbóckeresztfát hozott a víz, mindjárt tudtam, hogy valami hajó odaveszett, és elindultam, hogy megkeressem. Meg is találtam. Háromárbócos szkúner volt, az árbócok csonkjai épphogy kiálltak a vízből. Túl mélyen feküdt, nem szereztem róla semmit. Gondoltam, továbbmegyek, s keresek valami mást. Én voltam a legelső, és tudtam, hogy ha van valami odakint, azt nekem kell megkapnom. Mentem tovább a homokzátony fölött, amelyiken azt a háromárbócos szkúnert hagytam, és nem találtam semmit, pedig jó messzire elmentem. Már a homokpadok felé jártam, és még mindig nem találtam semmit, úgyhogy továbbmentem. Aztán amikor feltűnt a Rebecca-világítótorony, láttam, hogy mindenféle madarak röpködnek valami fölött, mindjárt meg is indultam arra, hogy lássam, mi az, mert egy egész madárfelhő volt csakugyan.

Láttam, hogy valami árbócforma dolog kiáll a vízből, és amikor odamentem, a madarak mind felröppentek, és ott maradtak körülöttem a levegőben. Odakint már tiszta volt a víz, és valami árbóc állott ki belőle, épphogy nem lepte el a helyét, s amikor egészen odaértem, látom, hogy valami nagy feketeség húzódik a víz alatt, mint egy hosszú árnyék, aztán egészen fölébe kerültem, és ott volt elsüllyedve egy nagy hajó; csak feküdt ott a víz alatt, mint egy óriás. Vitt a víz fölötte. Az oldalán feküdt, a tatja mélyebben. Az ablakai mind bezárva, láttam, ahogy az üveg csillog a vízben, láttam az egészet, ahogy feküdt, olyan nagy hajót még soha életemben nem láttam, s végigmentem az egész hosszában, aztán át a túlsó oldalára, lehorgonyoztam; a szkiff ott volt az elülső fedélzetemen, letaszítottam a vízbe, és evezni kezdtem, körülöttem az a rengeteg madár.

Volt egy békaszemüvegem, amilyet szivacsszedésnél használunk. A kezem remegett, alig bírtam tartani. A kerek ablakok mind csukva voltak, ahogy az ember végignézett a hajótesten, de odalent, a tatja felé valami mégiscsak kinyílhatott, mert a víz szüntelenül sodort kifelé mindenféle apró darabkákat. Nem tudtam volna megmondani, mi az. Apró darabok. Ez csalta oda a madarakat. Sose láttam még annyi madarat. Mind odagyűlt körém, s rikoltozott, mint az őrült.

Mindent ki tudtam venni, tisztán és világosan. Láttam a hajótestet, ahogy gömbölyödik, legalább egy mérföld hosszúnak látszott a víz alatt. Egy tiszta fehér zátonyon feküdt, s az a kiálló rúd valami előárbóc vagy emelőkar lehetett, ferdén állott ki a vízből, ahogy a hajó az oldalán feküdt. A hajó orra nem volt nagyon mélyen. Le tudtam állni az odafestett betűkre, a hajó nevére, akkor éppen nyakamig ért a víz. De a legközelebbi kerek ablak már tizenkét láb mélységben volt. Éppen elértem a szigonyommal, és megpróbáltam betörni vele, de nem sikerült. Túl vastag volt az üveg. Akkor visszaeveztem a vitorláshoz, vettem egy franciakulcsot és rákötöztem a szigony végére, de úgy se tudtam betörni. Csak néztem a békaszemüvegen keresztül azt a hajót, hogy tele van mindennel, és én akadtam rá elsőnek, és nem tudok hozzáférni. Biztosan megért vagy ötmillió dollárt, ami benne volt.

Dideregni kezdtem arra a gondolatra, hogy mi minden lehet benne. Láttam valamit a csukott ablak mögött, de a békaszemüvegen keresztül nem bírtam kivenni, hogy mi lehet. A szigonnyal sem értem el semmit, úgyhogy levetkőztem, felálltam, teleszívtam a tüdőmet levegővel, fejest ugrottam a csónak farából, kezemben a franciakulcs, és úszni kezdtem lefelé. Egy másodpercig bele tudtam kapaszkodni a hajóablak peremébe, és beláttam, és egy nő volt odabent, a haja kibomolva lebegett a vízben. Tisztán láttam, ahogy lebeg, aztán kétszer jó erősen odavágtam az ablakra a franciakulccsal, és hallottam is az üveg csengését, de mégsem akart betörni, úgyhogy fel kellett jönnöm.

A csónakba kapaszkodva szedtem a levegőt, aztán bemásztam, egyszer-kétszer jó nagyot lélegeztem, és újra beugrottam a vízbe. Leúsztam, ujjal elkaptam a hajóablak peremét, belefogóztam, s a franciakulccsal olyan erőset sújtottam az üvegre, amilyet csak bírtam. Az üvegen keresztül láttam, ahogy az a nő lebeg a vízben. A haja valamikor szorosan a fejére lehetett fésülve, most meg egészen kibomlott és lebegett. Ott volt fent, egészen közel a kabinablakhoz; kétszer is rávágtam az üvegre, de még csak meg sem repedt. Felfelé jövet úgy éreztem, hogy nem bírom ki lélegzés nélkül, amíg a víz alatt vagyok, olyan sokáig tartott az út.

Még egyszer alámerültem, és megrepesztettem az üveget, éppen csak megrepesztettem, s amikor feljöttem, vérzett az orrom, és megálltam a hajó orrán mezítláb, az odafestett betűkön, a hajó nevén, éppen államig ért a víz, úgy pihentem, aztán odaúsztam a szkiffhez, felhúzódzkodtam és leültem benne, vártam, hogy elálljon a fejfájásom, s közben néztem lefelé, de úgy vérzett az orrom, hogy a békaszemüveg is véres lett, és ki kellett mosni. Akkor hanyatt feküdtem a szkiffben, és az orrom alá tartottam az ujjam, hogy elálljon a vérzés, úgy feküdtem, a fejem hátratartva, és felfelé bámulva, és egymillió madár volt fölöttem meg körös-körül, mindenfelé.

Mikor megszűnt a vérzés, megint föltettem a békaszemüveget, aztán áteveztem a vitorláshoz, hogy keressek valami nehezebb szerszámot, mint a franciakulcs, de nem találtam semmit, még egy szivacsszedő horgot se. Visszamentem, a víz közben egyre tisztább lett, nagyon jól látszott minden, ami kisodródott a hajóból azon a fehér homokzátonyon. Néztem, hol vannak a cápák, de nem voltak sehol. Messziről észre lehetett volna venni. Olyan tiszta volt a víz, olyan fehér a homok. Volt egy nagy kampó a szkiffen, horgonynak való, levágtam a kötélről, beugrottam vele a vízbe, és alámerültem. Egyenesen lefelé vitt a súly, elhibáztam a kerek ablakot, odakaptam, de semmibe se tudtam megfogódzkodni, csak mentem tovább lefelé, a hajó domború oldalán csúszva. El kellett eresztenem a kampót. Hallottam a puffanását valahol, aztán úgy éreztem, egy év múlik el, amíg felérek a víz színére. A szkiffet közben elsodorta a hullámverés, odaúsztam hozzá, folyt az orrom vére a vízbe, s mondhatom, örültem neki, hogy nincsenek cápák, de fáradt voltam.

Úgy éreztem, mintha kettérepedt volna a fejem, s lefeküdtem a szkiffben és pihentem, aztán visszaeveztem. Már jól benne jártunk a délutánban. Még egyszer lemerültem a franciakulccsal, de semmit sem értem vele. Könnyű volt. Így semmire se ment az ember, egy nagy kalapács kellett volna, vagy másvalami, aminek elég nagy a súlya. Akkor megint rákötöztem a kulcsot a szigonyra, a békaszemüvegen át jól megnéztem magamnak, és döngetni kezdtem az ablakot, addig vertem, amíg a franciakulcs le nem jött a szigonyról, láttam a békaszemüvegen át egész tisztán és világosan, ahogy lecsúszik a hajótesten, aztán tovább esik a vízben, eléri a homokot és belefúródik. Ezzel aztán vége lett mindennek. Odalett a franciakulcsom, a horgonykampót is elvesztettem, így hát visszaeveztem a vitorláshoz. Már fáradt voltam ahhoz, hogy felhúzzam a szkiffet a fedélzetre, s a nap is elég alacsonyan járt. A madarak mind szedelőzködtek, otthagyták a hajót, én is megindultam a Délnyugati-sziget felé, a szkiffet kötélen vontattam, s a madarak ott vonultak előttem is, mögöttem is. Irtózatosan fáradt voltam.

Akkor éjszaka feltámadt a szél, és megállás nélkül fújt egy hétig. Nem lehetett kimenni a hajóhoz. Aztán jöttek a városból, és mondták, hogy a pofának, akit bicskával kellett levágnom magamról, nem lett semmi baja, csak a karját érte a kés, úgyhogy visszamentem a városba, és feltételesen ötszáz dollárra ítéltek. Nagyon jól sikerült a dolog, mert azok a tanúk, akik a barátaim voltak, megesküdtek, hogy baltával jött nekem, de mire ennek vége lett, és visszamehettünk, a görögök már szétrobbantották és kirámolták a hajót. A páncélszekrényt dinamittal nyitották ki. Soha nem tudta meg senki, hogy mennyit vágtak zsebre. Arany volt az a hajó, és ők kaptak meg mindent. Egészen kipucolták. Én találtam meg, és egy fityinget se kerestem rajta.

Betyár egy dolog volt, az biztos. Azt mondják, az orkán éppen ott érte a havannai kikötő előtt, és vagy nem tudott bemenni, vagy a tulajdonosok nem engedték a kapitánynak, hogy megkockáztassa, pedig azt mondják, ő meg akarta próbálni; így aztán menni kellett, és a sötétben megpróbáltak áthajózni az öblön a Rebecca meg a Tortugas között, így mentek rá a mozgó homokra. Talán azért, mert a vihar elvitte a kormányukat. Talán nem is kormányoztak. Mindegy, nem tudhatták, hogy mozgó homok, és amikor rámentek, a kapitány biztos elrendelte, hogy nyissák ki a nehezéktartályokat, mert akkor nem mozdul többet a hajó. Csakhogy mozgó homok volt ám, s amikor kinyitották a tartályt, mindjárt belesüppedt a tatja, és aztán átfordult az oldalára. Négyszázötvenen voltak rajta utasok meg tengerészek, és még mind benne kellett hogy legyen, amikor én rátaláltam. Biztos abban a pillanatban kinyitották a tartályokat, amikor ráfutott a zátonyra, s aztán a mozgó homok rögtön befogta, ahogy ráfeküdt. Aztán biztos felrobbantak a kazánjai, és attól jöhettek ki azok a darabok. Azért furcsa, hogy cápa nem volt egy se. Vagy másmilyen hal. Pedig láttam volna azon a tiszta, fehér homokon.

Most aztán van ott hal éppen elég; fűrészes sügérek, a legnagyobb fajta. Most már a hajó legnagyobb része a homok alatt van, de a halak benne élnek; irtó nagy sügérek. Van, amelyik három-négyszáz font is lehet. Majd egyszer kimegyünk, fogunk egypárat. A Rebecca-torony éppen odalátszik a roncstól. Most már bója is van fölötte. Ott fekszik, ahol véget ér a mozgó homok, éppen az öböl szélén. Legfeljebb száz méterrel tévesztette el az utat. Épp csak hogy melléje mentek a sötétben, a viharban; ömlött az eső, nem láthatták a Rebeccát. Meg aztán ezek nincsenek is hozzászokva az ilyesmihez. Mit tudja egy ilyen óceánjáró kapitánya, hogy mi az a széllel futás. Megvan az útirányuk, aztán hallom, beállítanak valami iránytűt, és az önműködően kormányoz. Valószínűleg nem is tudták, hol vannak, amikor zátonyra futottak, pedig kis híján bejöhettek volna. Különben lehet, hogy mégis kormányoztak, csak letört a lapát. Mindegy, több zátonnyal nem lett volna bajuk egészen Mexikóig, ha egyszer bejutottak abba az öbölbe. El lehet képzelni, mi volt, amikor abban az esőben megfeneklettek, és a kapitány azt mondta, hogy nyissák ki a tartályokat. Senki se lehetett a fedélzeten abban a szélben, esőben. Biztos lent volt mindenki. Nem bírták volna ki a fedélzeten. Szép kis jelenetek játszódhattak le odalent, mert a hajó, ugye, hamar beállt. A kapitány nem tudhatta, hogy mozgó homok, amikor ráfutottak, hacsak nem ismerte az itteni vizeket. Csak annyit tudott, hogy nem szikla. Biztosan látta az egészet fönt, a hídról. Amikor aztán beállt, már tudta, hogy miről van szó. Kíváncsi vagyok, mennyi ideig tartott. S hogy vajon a kormányos ott volt-e vele. Mit gondol, bent álltak a parancsnoki fülkében, a hídon, vagy kijöttek? Hullákat azután nem találtak semerre. Egyet se. Sehol egy úszó holttest. Elég messzire visz a víz, mentőövvel. Mégis inkább odabent álltak, azt hiszem. Szóval, minden a görögöké lett. Az egész. Elég gyorsan kimehettek ők is. Tisztára kipucolták. Előbb a madarak mentek oda, aztán én, aztán a görögök, s még a madarak is többet kerestek rajta, mint én.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Spectral – SIL Open Font License