Grace Draven: Radiance

Copyright © 2014 by Grace Draven

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Grace Draven: Radiance

2014

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-650-728-0

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: new adult, romantikus, fantasy

Azoknak dedikálva, akik ihletet adnak, és azoknak, akik lehetővé teszik, hogy megvalósuljon:

Mel Sanders, Lora Gasway, Isis Sousa, Emma Ricks, Kim Sayre és Cheryl Schnitzer

Köszönöm.

ELSŐ FEJEZET

Ma volt Ildikó esküvőjének a napja, és úgy döntött, ha nem fogja beteríteni a vendégeket a gyomra tartalmával, már rendkívül sikeresnek értékelheti az eseményt.

A szolgálói szándékosan nem néztek a szemébe, miközben a ruhájába fűzték és tökéletes redőkbe rendezték az uszályt, de a szeme sarkából látta, hogy a tekintetükből félelemmel vegyes szánalom árad. Ildikó elhatározta, hogy nem vesz róluk tudomást. A nemesi családból származó gauri nőkre szinte kivétel nélkül az a sors várt, hogy kiválasztják a számukra a megfelelő férjet a hatalom gyakorlása, a kereskedelem és az ország virágzása érdekében. Őfelsége, Sangur, a bicebóca, mind a két lányát külföldi hercegekhez adta férjhez a háborús szövetségesekkel és a kikötőkhöz való hozzáféréssel kapcsolatos megállapodások értelmében. A gauri király unokahúgával sem tettek kivételt, ezért Ildikó gyerekkora óta tisztában volt azzal, hogy rá is hasonló sors vár. Nem az volt a kérdés, vajon ez bekövetkezik-e, hanem hogy mikor.

De arra nem számítottál, hogy egy kai lesz a vőlegényed.

Ez a gondolat beleette magát a tudatába. Összegyűlt a szájában a nyál, kavarogni kezdett a gyomra, és vissza kellett nyelnie a hányingerét. Ildikó megingott a dobogón, de egy erős kéz elkapta a lábát, és megtartotta, hogy megtarthassa az egyensúlyát. Kinyitotta a szemét, és lepillantott a királyi szabónőre.

A nő ráncos arca még ráncosabb lett az aggodalomtól, miközben beleköpte az összepréselt ajkai között szorongatott gombostűket a tenyerébe.

– Jól van, hölgyem?

Ildikó bólintott. Nem fog szégyent hozni saját magára, sem a királyi udvarra azzal, hogy összeomlik a kai vendégek előtt. A könnyek és a hányinger ideje lejárt. Csak a hálószobája magányában adhatta át magát a rettegésnek. Lehet, hogy puszta árucikknek számított, de meg fogja őrizni a méltóságát.

A jövendőbeli férjére is ez a sors várt. Kiváltságosnak lenni azt jelentette, hogy cipelni kellett az elvárások terhét. Mivel ő volt a kai király kisebbik fia, kötelessége volt, hogy a népe érdekében válasszon feleséget magának. Akkor fog először találkozni Ildikóval, amikor odaállnak a püspökök elé, és hűséget fogadnak egymásnak.

Ildikó gerincén hideg verejték csorgott. Feleségként természetesen kénytelen lesz ágyba bújni a férjével. Egy kai és egy emberi lény képtelen volt utódokat nemzeni, de ez nem számított, mert a testiség is a megállapodás részét képezte. Sangur király a legszívesebben tanúkat állított volna a hitvesi ágy mellé, hogy meggyőződhessenek a házasság és az általa létrehozott szövetség beteljesüléséről, de szerencsére úgy gondolta, ezzel megsértené a házasság útján szerzett rokonait. A kaiok nem emberi lények voltak, és kevesen ismerték a kultúrájukat az országuk határain kívül. Ildikó hálás volt ezért a rejtélyért, mert így megmenekült a nyilvános megszégyenüléstől.

A királyi szabónő meghúzgálta a ruhát, kiadta az utasítást a segédeinek, hogy pakoljanak össze, és közölte, hogy végeztek.

– Menjen oda a tükörhöz, és nézze meg magát, hölgyem! – kérte Ildikótól, miközben lesegítette a dobogóról. – Gyönyörű lett.

A remekbe szabott, bronzszínű, hímzett selyemruha rásimult keblére, derekára, csípőjére és combjára, azután egy bő szoknyává szélesedett ki, és egy uszályban végződött. Az anyag eltakarta Ildikó vállát, de szabadon hagyta a nyakát és a kulcscsontját. A ruha hosszú ujja háromszög alakban végződött a kézfején. A frizurája több egymásba csavart hajfonatból állt, amelyek ékkövekkel díszített hajtűkkel voltak összetűzve. Ildikó a nemesi származású, gazdag hölgyek összes kellékével büszkélkedhetett.

Szemügyre vette a tükörképét, és összeráncolta a szemöldökét.

– Micsoda pazarlás!

A szabónő elsápadt.

– Nem tetszik magának a ruha, hölgyem?

– A ruha tökéletes, de attól tartok, a vőlegényem és a kai kísérete nem fogja megfelelően értékelni.

A szabónő megvetően lebiggyesztette az ajkát.

– Ocsmány gazemberek. Kivétel nélkül. Fogalmuk sincs a valódi szépségről. – Hirtelen rádöbbent arra, hogy a megjegyzése sértő volt, ezért gyorsan hozzátette: – Biztosra veszem, hogy a maga vőlegénye más, mint a többi, és értékelni fogja a szépségét.

Erre sajnos elég kicsi volt az esély. Ha Ildikó nem egy kaihoz ment volna feleségül, a szabónőnek igaza lett volna. Csendben azt remélte, a vőlegényével nem fognak fejvesztve elmenekülni, amikor először megpillantják egymást.

Mivel csak egy óra múlva kellett megjelennie a királyi udvar tagjai előtt, kiküldte a szobából a szabónőt, a varrónőket és a szolgálókat. Egyedül akart lenni. A kertben nyíló tavaszi virágok illata csábítóan áramlott be a nyitott ablakokon keresztül.

Tudta, hogy kevés dolog fog hiányozni neki, amikor újdonsült férjével elindul az új otthona felé. A király unokahúga volt, Sangur húgának elárvult gyermeke. A családban elfoglalt helye elegáns otthont, rendszeres étkezést és szép ruhákat biztosított a számára, de semmi egyebet. A rokonaival való kapcsolatából hiányzott a szeretet. A házasság miatt pusztán az udvarban elfoglalt helye fog megváltozni. Mivel egy herceghez megy feleségül, egy kai hercegné lesz belőle.

A szoba ablakai a smaragdzöld pázsitra, a formára nyírt bokrokra és a színes virágágyásokra néztek. Ildikó tudta, hogy csak a kert fog hiányozni neki, mert az volt a szentélye. Oda menekült az unokatestvérei kegyetlen megjegyzései elől, és csak az hozott enyhülést a magányára.

Azt gyanította, a kai királyi család kertje egy cseppet sem hasonlít ehhez, ha van egyáltalán kertje. Úgy képzelte, hogy különféle furcsa és hátborzongató, kusza és tekervényes növények nőnek ki az egzotikus talajból a holdfényben, a virágszirmok között pedig agyarak rejtőznek. Egy efféle kertben csak páncélban lehet sétálni.

Ildikó megborzongott, és hirtelen szűknek érezte a szobát, ezért leszaladt a lépcsőn a kertbe vezető, hátsó csarnokba. A meleg napsugarak simogatták a vállát, a fény felé fordította az arcát, és mélyen beszívta a jázmin és a lonc illatát. A szabónő szívrohamot fog kapni, ha meglátja, hogy a ruha alja megrongálódott, de ez a gondolat nem tartotta vissza Ildikót attól, hogy belépjen a kertbe. Végtére is ez volt a kedvenc helye egész Gaurban. Ráadásul az esküvőn senki sem fog törődni a ruha aljával. A vendégek túlságosan el lesznek foglalva azzal, hogy rémülten meredjenek a menyasszonyra vagy a vőlegényre.

Lassan lépdelt a kanyargós ösvényen. A bugyborékoló halastavakban hatalmas és szelíd aranyhalak úszkáltak, a különböző színű és árnyalatú, mérgező gyűszűvirágok hajladoztak az enyhe szélben, a narancssárga pillekosborok pedig felfutottak a lugasokra, és ellepték őket a kolibrik. A nagyobb tavak partján szomorúfüzek álltak, a zöld lombkoronájuk árnyékában páfrányok és ezüstlevelű tüdőfüvek bújtak meg. Ildikó gyerekkorában sok csöndes órát töltött a fűzfák zöld függönye mögött, egy-egy elcsent könyvet olvasva az ágak között beszűrődő, halvány fényben.

A kertet impozáns tölgyfák pettyezték, a hatalmas, barázdált ágaik tele voltak levelekkel. Ildikó rátért az egyik faóriás felé vezető ösvényre. Ritkán járt a kertnek ezen a részén. Itt nőttek a királyné rózsái, és kerülte azokat a helyeket, amelyeket a királyné kedvelt, de ma biztonságban érezte magát. Fantine el volt foglalva a vendégek szórakoztatásával, vagy épp a nászajándékba kapott kincsek számolgatásával. Ildikó zavartalanul megcsodálhatta a sorokba és csoportokba ültetett több száz rózsabokrot.

Legalábbis azt hitte. Bekanyarodott az egyik sarkon, és megtorpant. Az egyik vérvörös és tüskés rózsabokor mellett egy ijesztő alak állt mozdulatlanul. Az idegen fekete színű, csuklyás köpenyt viselt, és amikor meghallotta Ildikó lépteit, megfordult. A nő rémülten beszippantotta a levegőt. A csuklya árnyékos mélyéről egy írisz és pupilla nélküli, gyöngyházszínű szempár meredt rá. Az idegen üdvözlésképpen felemelte a kezét. A hosszú ujjai karmokban végződtek, a bőre szürke volt, mint egy halotté. Ildikó izmai megfeszültek, és felkészült a menekülésre, mert az volt az első gondolata, hogy valami démonba botlott a rózsák között. De természetesen ez nem démon volt, hanem az egyik kai. És rendkívül udvariatlan dolog lett volna üvöltve elmenekülni az egyik jövőbeli rokona elől.

MÁSODIK FEJEZET

Brishen felkészült arra, hogy a váratlan látogatója fülsértően fel fog üvölteni, vagy szerencsésebb esetben halkan felsikolt, és beveti magát a bokrok közé, hogy elmeneküljön. De az a gauri nő, aki tágra nyílt szemmel meredt rá, nem így reagált, habár Brishen nyilvánvalóan ráijesztett a jelenlétével. Hátrált ugyan egy lépést, amikor Brishen óvatosan felemelte a kezét üdvözlésképpen, de nem szaladt el.

– Bocsásson meg, hölgyem! – szólalt meg halkan Brishen. – Nem akartam megijeszteni.

A kai küldöttség nagyobb része, akiket azért küldtek Pricidbe, a gauri királyság fővárosába, hogy részt vegyenek az esküvőn, és visszakísérjék a házaspárt Haradisba, már két héttel ezelőtt megérkezett, ezért elegendő idejük volt arra, hogy hozzászokjanak a gaurik látványához. Brishen azonban csak egy nappal ezelőtt utazott ide néhány főből álló kíséretével. Mivel az országuk határos volt Belawattal, ahol szintén emberek éltek, érintkezett már ezzel a néppel, mégis úgy vélte, hogy még sohasem látott ennyi visszataszító lényt egy helyen.

Az isteneknek hála a csuklya elrejtette az arckifejezését, különben önkéntelenül megsértette volna ezt a nőt, akiről csupán annyit tudott megállapítani, hogy fiatal. A gaurik talán szépnek vagy szokványosnak ítélték volna meg, Brishen azonban jelentéktelennek találta a külsejét. Sápadt és rózsaszínes bőre gusztustalan látványától lebiggyesztette az ajkát, mert azokra a puhatestűekre emlékeztette, amelyeket a kai kelmefestők felforraltak az amarántvörös festék elkészítéséhez. A nő feltűzött haja vörösen izzott a kegyetlen napsütésben, és össze sem lehetett hasonlítani a kai nők ezüstös, göndör fürtjeivel.

De Brishent a nő szeme zavarta a legjobban. A szemfehérje szinte világított, a szürkéskék írisze közepén pedig egy fekete pötty látszott, amely a fényviszonyoktól függően kitágult vagy összehúzódott. Amikor Brishen először találkozott ezzel a jelenséggel, felállt a tarkóján a szőr. Ráadásul az eltérő színek miatt könnyedén nyomon lehetett követni a szemgolyó mozgását az üregében, és ettől a szem olyan benyomást keltett, mintha egy önálló létező lett volna, egy élősködő, ami beköltözött a tulajdonosa koponyájába.

A lovak is képesek voltak arra, hogy rémülten forgassák a szemüket, de egy ember esetében ez a jelenség egészen más benyomást keltett. Mintha hisztérikus rettegésben töltötték volna az egész életüket.

A nő összefonta maga előtt vékony karját. A furcsa bőre és a gusztustalan szeme ellenére formás volt, és szimmetrikus volt az arca. Brishen udvariasan meghajolt, és alig várta, hogy kimenthesse magát ebből a képtelen helyzetből.

– Mi a véleménye a palota kertjéről? – kérdezte kellemes, mély hangon a nő.

Brishen félrebillentette a fejét, és alaposan szemügyre vette a gaurit. Már nem látszott olyan rémültnek, mint egy csapdába esett nyúl, és amennyire meg tudta állapítani a számára ismeretlen arckifejezés alapján, kíváncsian méregette őt.

Ha Sagur fegyverraktára felől érdeklődött volna, Brishen talán ékesszólóbban tudott volna válaszolni neki, de így csak megvonta a vállát.

– Növények, virágok és fák vannak benne. – Kényszeredetten elmosolyodott, s bár a nő a csuklya miatt biztosan nem láthatta az arcát, hozzátette: – És rengeteg napfény.

A nő intett neki, hogy kövesse. Brishen némi habozás után csatlakozott hozzá, és odasétáltak az egyik hatalmas tölgyfa árnyékában álló kőpadhoz. A nő leült, és intett Brishennek, hogy csatlakozzon hozzá. Ezúttal Brishen lepődött meg. A gauri vendéglátói az első perctől fogva civilizáltak, készségesek és szinte alázatosan udvariasak voltak, de egy cseppet sem voltak barátságosak, éppen ezért váratlanul érte a nő nyájas modora. Hálásan leült, mert végre megszabadult a vakító, nyári fénytől.

A nő ránézett azzal a visszataszító szemével, és alaposan szemügyre vette Brishen csizmába bújtatott lábát, a térdén pihenő kezét, és a csuklya mélyén csillogó szemét.

– Valóban bántja a szemét a napfény? – kérdezte.

Brishen meglepetten pislogott, mert arra számított, hogy be fognak mutatkozni egymásnak, és örömmel vette tudomásul, hogy a nő nem kérdezte meg a nevét. A névtelenség miatt eltekinthettek a formaságoktól. A kai királyi család tagja volt, ami óvatosságra intette a gaurikat.

– Az éjszaka teremtményei vagyunk – felelte. – Jobban látunk a sötétben. Számunkra a hold a nap, és a holdfényben élünk.

– Ennek ellenére délután jött ki a kertbe.

Brishen kuncogni kezdett.

– Nem akartam találkozni a kíséretem tagjaival.

A nő elmosolyodott. Akkora fogai voltak, mint egy aprócska lónak, és két szánalmas szemfogat leszámítva szögletesek és fehérek voltak. Brishen megállapította, hogy ennél még a totyogós kai gyerekek szemfogai is élesebbek, és úgy döntött, hogy inkább a nő szavaira fog összpontosítani.

– Most gaurik sincsenek itt – jegyezte meg a nő. – A királyi udvar tagjai a vendégekkel és az esküvővel vannak elfoglalva.

Brishen elnevette magát, mert a nő úgy mondta ki az „esküvőt”, mintha „kivégzést” vagy „kínzást” mondott volna. Biztosra vette, hogy mostanában ő is ezzel a hangsúllyal használja ezt a szót.

Kihívást jelentett a számára, hogy ne nyüszítsen fel, amikor ránéz a nőre, de kedvelte a száraz humorát. Egészen mostanáig azt feltételezte, hogy a gaurik csak tőmondatokban tudnak beszélni. Az egyik rokonának, aki hamarabb ért ide, elég rossz véleménye volt róluk, és a viselkedésüktől kezdve egészen az ételekig mindenben csak a hibát kereste. Brishennek nem voltak túlságosan magas elvárásai a menyasszonyával kapcsolatban, de azt remélte, hogy neki is legalább olyan kellemes lesz a modora, mint ennek a nőnek.

Színpadiasan felsóhajtott.

– Még sohasem vettem részt egy ennél kimerítőbb eseményen. A gaurik és a kaiok egyaránt azon töprengenek, ki fogja megenni a másikat ebédre.

A nő felvonta a szemöldökét, összecsukott szájjal elmosolyodott, azután rábökött Brishen arcára és a kezére.

– Azt hiszem, ebben a versenyben a kaiok előnyösebb helyzetben vannak a fogaik és a karmaik miatt.

Brishen felhorkant.

– Ez igaz, de biztosíthatom afelől, hogy nem találjuk különösebben ízletesnek az embereket.

– Nos, ezt jó tudni. Biztosra veszem, hogy rémes az ízem.

A nő lesütötte a szemét, és elsimította a térdén a hímzett selyemruhát. Brishen esküdni mert volna, hogy a szarkasztikus megjegyzés ellenére a hangjából megkönnyebbülés áradt.

A nő felpillantott, és Brishen megborzongott, mert zavarba jött a nő tekintetétől.

– Maga szerint a kai herceg gyűlölni fogja a feleségét? – kérdezte a nő, azután gyorsan hozzátette: – Természetesen nem kell válaszolnia, ha nem akar.

Brishent meglepte a kérdés, mert kellemes természetű férfinak tartotta magát. Nem irigyelte a fivérét azért, mert ő a trón várományosa, tudta, hogy mi a kötelessége a hazájával szemben, és sohasem ágált az ellen, hogy csupán egy bábu a birodalmak között folyó harcban. Ezenkívül feltételezte, hogy a feleségének sincs választása. A rangjuk miatt teljesíteniük kell a kötelességüket.

– Azt hiszem, a herceg arra számított, hogy egy napon egy nemesi származású kai nőt fog elvenni, és utódokat fog nemzeni. Meg sem fordult a fejében, hogy egy háborús és kereskedelmi szövetség értelmében egy emberrel kell házasságot kötnie. Talán gyűlöli azokat a körülményeket, amelyekbe belekényszerítették, de szerintem nem táplál ellenérzéseket a jövendőbelijével kapcsolatban, hiszen mindketten csak bábuk ebben a játszmában. – Brishen összeráncolta a szemöldökét. – Kivéve, ha az a nő egy elviselhetetlen hárpia.

A nő teli torokból felnevetett, mintha valamiféle titokzatos örömöt lelt volna a pillanatban. Felkönyökölt a pad támlájára, és a tenyerébe támasztotta az állát. A mozdulat szokványos volt, mégis gyönyörű.

– Biztosra veszem, hogy az anyja néhányszor annak nevezte, de igyekszik mindent elkövetni azért, hogy kellemesnek hasson a természete.

Egy darabig szótlanul néztek egymás szemébe, azután a nő megint kiütötte Brishent a következő kérdésével:

– Maga ocsmánynak talál engem, igaz?

Brishen számtalanszor nézett szembe irtózatos lényekkel a csatamezőn, számtalanszor vetette bele magát a harcba az alacsonyabb rendű démonok rémálmaiból született gusztustalanságok ellen, és sohasem félt tőlük, de most a legszívesebben elmenekült volna. Összeszorította a fogát, és elmormolt egy imát azért, hogy őszinte válaszával ne robbantson ki háborút a legújabb szövetségesükkel.

– Olyan visszataszítónak találom, mint egy vén boszorkányt – felelte.

A nő megint felkacagott, Brishen pedig megkönnyebbülten felsóhajtott. Ezek szerint a nő nem találta sértőnek, hogy megerősítette a gyanúját. Azt feltételezve, hogy a nő nem fog elszaladni, és ráuszítani a felbőszült rokonait, ő is feltette neki ugyanazt a kérdést:

– És maga nem talál engem jóképűnek?

A nő vállat vont.

– Csak a kezét és a szemét láttam, ezért azt is elképzelhetőnek tartom, hogy a napszellem arca rejtőzik a csuklya alatt.

Brishen megvetően felhorkant.

– Azt kizártnak tartom.

A nők kedvelték a társaságát, és kai mércével mérve jóképűnek számított, ami nem történhetett volna meg, ha úgy nézett volna ki, mint egy közönséges napszellem. Lelökte a csuklyát a vállára.

A nőnek elkerekedett a szeme, rémülten beszippantotta a levegőt, és a mellkasához emelte a kezét. A puhatestűekre emlékeztető bőre hamuszínűvé változott, és ez az árnyalat sokkal jobban tetszett Brishennek.

– Nos, mi a véleménye? – kérdezte Brishen, miután a nő hallgatott.

A nő lassan kifújta a levegőt, és összeráncolta a szemöldökét.

– Ha gyerekkoromban kimászott volna az ágyam alól, egy halálos csapást mértem volna a fejére az apám buzogányával.

Brishen hátradőlt a padon, és teli torokból felnevetett. Miután végzett, és megtörölte a szemét, megállapította, hogy a nő olyan szélesen mosolyog, hogy kivillannak az apró, szögletes fogai. Megköszörülte a torkát.

– Nem tudom, hogy ez a megállapítás a külsőmre vonatkozott-e, vagy pedig arra, hogy maga hajlamos az erőszakra.

– Az előbbi. Ha meglátogatott volna, letakartam volna az összes tükröt a házban, és kidobtam volna az összes megrepedt csészét. Egy egész farkasfalkát szégyenbe hoz azzal a fogsorral.

Brishen elvigyorodott, és összecsattintotta a fogsorát, de a nő nem húzódott el tőle.

– Az én fogsorom legalább hiánytalan, amit sok gauri nőről és férfiról nem mondhatunk el. Ráadásul úgy nézek ki, mintha a csaholás jobban illene hozzám a nyüszítésnél.

Mindketten elnevették magukat, és a nő arca végül elkomo-lyodott.

– Köszönöm, hogy őszintén megosztotta velem a véleményét a külsőmmel kapcsolatban. Lehet, hogy az arca úgy néz ki, hogy megőszülök tőle, de az őszintesége jóképű.

Brishen lenyűgözőnek találta ezt a nőt, és azt kívánta, bárcsak megismerhetné közelebbről, de nem volt ideje erre. Alkonyatkor tartották az esküvőt, amikor az emberi és kai tekintetek egymásba fonódhattak, és kölcsönösen elborzadhattak a látványtól.

Kiáltozás hallatszott a távolból. A hangok átsuhantak a zöld pázsit fölött, és beszivárogtak a tölgy árnyas szentélyébe. A nő felállt, és megigazította a szoknyáját.

– Mennem kell. Engem keresnek.

Brishen is felállt, és elkapta a nő kezét. Meglepte, hogy meleg, mert hideg és petyhüdt bőrre számított. A nő nem próbálta elrántani a kezét, amikor Brishen a szájához emelte, és adott egy csókot a bütykeire.

– Nagyon örültem ennek a váratlan találkozásnak, hölgyem – mondta, azután elengedte a nő kezét, és meghajolt.

A nő pukedlizett egyet, és elmosolyodott.

– Én is örültem, uram. Sikerült valamelyest megnyugtatnia engem. Még találkozunk.

A nő sarkon fordult, és elindult a palota felé.

Brishen tudta, hogy talán találkozni fog vele az esküvőn, de arra nem lesz alkalma, hogy beszélgessen vele, ezért utánakiáltott:

– Elárulja a nevét?

– Ildikó – felelte a nő, és a meleg szellő visszasodorta a hangját. – Ildikó vagyok.

Eltűnt az egyik bokor mögött, és Brishenben feltámadt a gyanakvás és a remény. Mozdulatlanul meredt az üres ösvényre, és közben azon töprengett, hogy nem lehet ekkora szerencséje. Ildikónak hívták a gauri menyasszonyát.

HARMADIK FEJEZET

– Elfogadható menyasszony lesz belőled, Ildikó, és megfelelően fogod teljesíteni a hazád és a családod iránti kötelességedet. – Fantine királyné vágott egy grimaszt, és kritikusan végigmérte az unokahúgát. – És ne feledkezz meg arról, hogy a kötelességed a hálószobára is kiterjed! Annak nincs jelentősége, hogy a férjed gyakorlatilag egy kobold. Nem sodorhatod veszélybe ezt a megállapodást azzal, hogy megtagadod tőle a gyönyört.

Ildikó olyan erősen préselte össze az ajkát, hogy lüktetni kezdett a halántéka. Már annyiszor hallotta ezeket a szavakat a nagynénje szájából, hogy ha álmából keltik fel, is el tudta volna ismételni őket. Úgy érezte, hogy ha még egyszer végig kell hallgatnia ezt a szöveget, bele fogja nyomni a gyöngyökkel kivarrt cipőjét Fantine szájába.

Valaki halkan bekopogott a szalonba, és Fantine az ajtó felé fordult.

– Lépjen be! – kiáltotta.

Az ajtó nyikorogva kinyílt, és belépett egy rémült apród. Olyan arcot vágott, mintha egészben lenyelt volna egy tucatnyi citro-mot.

– A Bast-Haradis-i Brishen Khaskhem Lady Ildikóval akar beszélni, felség – közölte az apród, azután hozzátette: – Négyszemközt.

Ildikó bosszúságát idegesség váltotta fel. Remegni kezdett a keze, ezért gyorsan összekulcsolta az ujjait, és az ajtó felé fordult. Fantine elvörösödött a dühtől.

– Arról szó sem lehet! – dörögte. – Ez ellenkezik a szokásainkkal és a megfelelő eljárással. Majd akkor beszélhet Ildikóval, ha a házasság hivatalossá válik. Fél óra múlva lesz az esküvő. Addig várhat.

Hegyes karmokban végződő, szürke ujjak görbültek rá az apród vállára. A férfi rémülten felkiáltott, és kilépett oldalra, helyet adva annak a csuklyás köpenyes alaknak, aki belépett a szalonba. A királyné és a szobalányai rémülten beszippantották a levegőt, Ildikó pedig udvariasan pukedlizett egyet.

– Bocsásson meg, felség, de négyszemközt szeretnék beszélni a menyasszonyommal! – mondta Brishen.

Ildikó hirtelen elvesztette az egyensúlyát. Ez a hang! Ismerte ezt a hangot. A kai férfi átöltözött, mióta elbúcsúztak egymástól a kertben. Ez a köpeny is fekete és szürke árnyalatú volt, de gazdag hímzés díszítette, és a szabása is elegánsabbnak hatott. Az élénk színekben pompázó rózsák között árnyéknak látszott. Itt, a szalonban, a lenyugvó, vörösen izzó naptól megvilágítva, egy jellegtelen körvonallá változott.

Ildikó kihúzta magát, szótlanul és közönyös arccal állt Fantine mellett. A királyné felmordult, és kacskaringós ráncok keletkeztek az arcfestéke sápadt álarcán.

– A kérése meglehetősen illetlen, uram, függetlenül attól, hogy maga egy herceg. Valóban nem tűr halasztást az ügy?

Ildikó egy meglepett pillantást vetett a nagynénjére a szeme sarkából. Komoly következtetéseket lehetett levonni abból, hogy Fantine nem küldte ki a szobából Brishent. Igaz ugyan, hogy kioktatta az unokahúgát a hazája iránti kötelességről, amelyet akár az élete árán is teljesítenie kellett, hangsúlyozva a két királyság közötti szövetség jelentőségét, de nem volt álszent. Ő sem sodorta volna veszélybe a szövetséget, és ezért bánt olyan elnézően a kai férfival, pedig ez nem volt jellemző rá.

A herceg nyilvánvalóan tudta, hogy az ő kezében van az irányítás.

– Nem, felség, sajnos nem tűr halasztást, és csak egy rövid időre fogom elrabolni az unokahúgát.

– El fognak késni az esküvőjükről – figyelmeztette Fantine.

– Biztosíthatom afelől, hogy nem fogunk elkésni.

Brishen udvariasan, de határozottan beszélt.

Fantine résnyire húzta a szemét, és figyelmeztető pillantást vetett Ildikóra. A tekintetével arra intette őt, hogy vigyázzon a nyelvére, és Ildikó bólintott, mert megértette a célzást. Fantine odabiccentett a szobalányainak, akik úgy sorakoztak fel mögötte, mint a katonák.

– Negyedórájuk van. Egy perccel sem több.

A királyné bosszúsan, de méltóságteljesen kivonult a szobából, a szolgálólányok pedig engedelmesen követték. Az utolsó hátrafordult, mielőtt kiment, kíváncsian végigmérte Ildikót, azután becsukta maga mögött az ajtót.

Miután elmentek, Ildikó elmosolyodott.

– Maga az – mondta, és meg sem próbálta leplezni a hangjából áradó megkönnyebbülést.

Brishen odalépett hozzá, lehúzta a fejéről a csuklyát, és újra láthatóvá vált a mélyen ülő, sárga szeme, a csontos arca, amelyet mintha kőből faragtak volna ki, és a mosolya, ami megint menekülésre késztette Ildikót, de természetesen ellenállt a kísértésnek. Gondolkodás nélkül beletette a kezét a férfi kinyújtott tenyerébe, és mivel a kai bőre meglepően meleg volt, ha lehunyta volna a szemét, egy gauri udvarlót is könnyedén oda tudott volna képzelni a helyére. Brishen megint adott egy csókot a kézfejére, azután elengedte a kezét.

– Talán csalódott, hölgyem?

Brishen erőteljesen hunyorgott, mert a napsugarak megvilágították az arcélét. Ildikó bevezette őt a szoba másik, sötétebb részébe, ahol sokkal kellemesebben érezhette magát a gyertya halvány fényében.

– Nem vagyok csalódott – felelte. – Megkönnyebbültem. – Az asztal felé intett, amelyen egy boroskancsó és poharak álltak. – Megkínálhatom egy itallal?

Brishen megrázta a fejét, és a mozdulattól himbálózni kezdtek a fekete hajfonatai. Lerázta a válláról a köpenyt, ami lecsúszott a hátára, és láthatóvá vált a kék színű festékkel, barna színű selyemmel és némi rozsdával borított, ünnepélyes páncélzata. A csípőjén egy kard lógott a hüvelyében. A kastélyban vendégeskedő, kai rokonaihoz hasonlóan ő is magas volt és karcsú, a mozdulatai pedig kecsesek és takarékosak voltak.

Ildikó félrebillentette a fejét.

– Honnan tudta, hogy én vagyok a jövendőbelije, amikor belépett ide?

Brishen felvonta a szemöldökét.

– Elárulta nekem a nevét a kertben, emlékszik?

– Nem én vagyok az egyetlen Ildikó ebben a kastélyban. Elég szokványos név. Akár egy szolgáló is lehettem volna.

Brishen kuncogni kezdett, és rábökött a nőre.

– Ebben az elegáns ruhában? Nem hiszem. – Elmosolyodott, és kivillantak az agyarai. – Egyszerűen tudtam. Nevezzük ösztönnek! – Csettintett egyet a karmos ujjával. – Vagy kai varázslatnak. Bizonyára tudja, hogy az összes kai rendelkezik némi mágikus képességgel.

A nő megrázta a fejét, és a vidámságát hirtelen aggodalom váltotta fel.

– Nem, ezt nem tudtam. Nagyon keveset tudok arról a népről, amelyikbe beházasodom.

Brishen egy darabig szótlanul meredt rá, és Ildikó arra gondolt, hogy olyan a szeme, mint egy bagolynak. Brishen népe az éjszakai vadászok szemével rendelkezett, habár nem volt pupillájuk. De a szemük világított, és Ildikó hirtelen úgy érezte magát, mint egy halálra rémült kisegér.

– Mindenre meg fogom tanítani.

Ildikó hirtelen felriadt a kábulatból, és értetlenül pislogott, mert elvesztette a beszélgetés fonalát.

– Mire fog megtanítani?

Brishen vékony ajka lefelé ívelt, és ferde árkokban végződött, amitől az arca mogorvának látszott, kivéve akkor, amikor mosolygott. És most is mosolygott.

– Mindenre, amit a kaiokról tudni kell. Ha tanulni akar, én szívesen leszek a tanára. Velem sokkal jobban jár, mint azokkal az ostoba könyvekkel, amelyeket a gaurik írtak rólunk.

A nő megborzongott a megkönnyebbüléstől, és feltámadt benne a remény. A vőlegénye nem gauri volt, sőt nem is volt ember. Ugyanakkor jóindulatú volt, és kellemes természetű. Ildikó már közölte vele, hogy a megjelenése visszataszító, az őszintesége viszont jóképű, és továbbra is kitartott az állítása mellett. Sokkal rosszabbul is járhatott volna. Ismert olyan gauri nőket, akik egy jóképű férfihoz mentek ugyan feleségül, de a férjük lelke ocsmány volt.

– Ez igazán nagylelkű ajánlat, és a szaván fogom – felelte végül. – De még nem árulta el, hogy miért látogatott meg. Miről akart beszélni velem?

Brishen összekulcsolta a kezét a háta mögött, és Ildikónak az volt az érzése, hogy valami kellemetlen témára tereli a szót.

– A kérdésem meglehetősen kényes, és nem akarom megsérteni az őszinteségemmel. Gondolt már arra, hogy ágyba kell bújnunk egymással?

Ildikónak felkavarodott a gyomra, és zavartan elpirult, de megpróbálta egy fintorral leplezni a zavarát. Brishen gyorsan hátrált egy lépést.

– Mindenkinek ez jár a fejében – mondta Ildikó. – Elhalmoznak a jó tanácsaikkal, együttérzően megveregetik a vállam, és azt mondogatják, hogy egyszerűen feküdjek hanyatt, és gondoljak arra, hogy ez a kötelességem a királyommal és a hazámmal szemben. – Szárazon elmosolyodott. – A többség egyébként azt javasolta, hogy legyen olyan sötét a szobában, hogy az orromig se lássak. És ha már itt tartunk, lehetőleg a maga orrát se lássam.

Brishen jóízű nevetését visszaverték a falak. Miután megnyugodott, elvigyorodott, és a szeme vidáman csillogott.

– És maga mit akar tenni, Ildikó?

Ildikónak még soha életében nem tették fel ezt a kérdést, és fel volt készülve arra, hogy ez örökké így lesz. Állandóan csak utasításokat osztogattak neki azzal kapcsolatban, hogy mit kell mondania és tennie. Hirtelen annyira megdöbbent, hogy képtelen volt megszólalni, de Brishen türelmesen kivárta, amíg összeszedi a gondolatait.

– Lehetek őszinte, felség? – kérdezte végül.

Brishen felhorkant.

– Azt javaslom, hogy ha négyszemközt vagyunk, tegeződjünk. Szólíts Brishennek! Elég kellemes név.

– Nagyszerű név. Valóban vihar volt, amikor megszülettél?

Brishen bólintott.

– Megint eltereled a témát, Ildikó. De az első kérdésedre a válaszom igen. Azt szeretném, ha őszinte lennél velem, sőt megkövetelem. – Vállat vont. – Ezenkívül úgy gondolom, már elkéstünk azzal, hogy úgy kerülgessük egymást, mint a forró kását. Én közöltem veled, hogy visszataszítónak talállak, te pedig azt mondtad, olyan ocsmány vagyok, hogy a legszívesebben betörnéd a koponyámat. Szerintem ezek után nem tudunk belegázolni egymás hiúságába. Mondd ki, mi jár a fejedben!

Mivel Ildikó egyetértett a férfi józan érvelésével, azt mondta:

– Kedvellek téged, Brishen, de elhalaszthatnánk későbbre az aktust? Valójában nincs is értelme. Nem tudok gyerekeket szülni neked, és úgy hallottam, hogy az országod elegendő trónörökössel rendelkezik. Hány unokaöcséd van?

Ildikó olyan erősen kulcsolta össze az ujjait, hogy kifehéredett a körömágya.

– Egyelőre hat, vagyis egy egész fészekalja. – Brishen meghajolt. – Tiszteletben tartom a kívánságát, hölgyem.

Ildikó azonnal megfeledkezett a méltóságról, a jó modorról és minden egyébről. Rávetette magát a férfira, és szorosan átölelte a nyakát. Brishen azonnal mozdulatlanná dermedt, de ez sem érdekelte.

– Köszönöm!

Adott egy csókot a férfi arcára, azután elengedte, mielőtt Brishen kiszabadíthatta volna magát az öleléséből, vagy magához húzhatta volna.

Brishen bólintott, és alig észrevehetően elmosolyodott.

– Nekem elhiheted, hogy én tartozom neked köszönettel.

Ildikó viszonozta a férfi mosolyát, azután követte tekintetével a tekintetét, ami a szobában álló, hatalmas tükrön állapodott meg. Brishen odalépett a nő mellé, a tükör felé fordította, és mind a ketten rámeredtek a tükörképükre a lenyugvó nap aranyló fényében. Csillogó porszemek kavarogtak körülöttük a levegőben. Egy vörös hajú, gauri nő, és egy izzó szemű, kai herceg.

Brishen a tükörképükhöz beszélt:

– Jól ki fogunk jönni egymással, Ildikó.

Ildikó megérintette a férfi vállát.

– Hiszek neked, Brishen.

Valaki hangosan bekopogott az ajtón, ami arra emlékeztette őket, hogy elérkezett az idő. Brishen odanyújtotta a karját Ildikónak.

– Készen áll arra, hogy bilincsbe verjék, hölgyem?

Ildikó belekarolt a férfiba.

– Ügyeljen arra, hogy ne legyen túl széles a mosolya, felség! Halálra fogja rémíteni a gyerekeket.

NEGYEDIK FEJEZET

Brishen ránézett újdonsült feleségére, aki összegörnyedve lovagolt mellette. Két tucatnyi kai kísérte őket Bast-Haradis keleti határa és a főváros, Haradis felé. A fejük fölött ragyogó félholdat időnként eltakarták a gyorsan suhanó felhők. Ildikó vörös haja szürkén csillogott a holdfényben, az arca pedig sápadt és beesett volt a kialvatlanságtól.

Brishen megpróbálta becsalogatni az apró szekérbe, amelyben szalmazsákok, élelmiszerek és felszerelések sorakoztak, hogy alhasson egy keveset útközben, de a nő makacsul visszautasította az ajánlatát:

– Hozzá kell szoknom az éjszakai életmódhoz, amilyen gyorsan csak lehet.

A kijelentését három ásítással erősítette meg.

Brishen biztosra vette, hogy Ildikó nem fogja kibírni hajnalig, de ettől függetlenül felnyergeltetett neki egy lovat. Miután az esküvői fogadás véget ért, azonnal útra keltek a feleségével és a kíséretével.

Brishen rengeteg esküvőn vett részt az élete során, de ez volt az összes közül a legszánalmasabb. Maga a szertartás annyiból állt, hogy kihirdették az egybekelésüket. A gaurikból és kaiokból álló vendégsereg reakciója alapján az esemény felért egy hadüzenettel. A jelen lévő férfiak, a gaurik és a kaiok egyaránt a kardjuk markolatára helyezték a kezüket, és úgy méregették egymást, mintha készen állnának arra, hogy átvessék magukat a virágokkal borított templomfolyosó túloldalára, és összemérjék az erejüket. A gauri harcosok a létszámuk miatt egyértelműen túlerőben voltak, ami azt jelentette, hogy ha valóban kirobbant volna egy csata, rövid és véres lett volna.

Mivel a szövetség a gaurik ötlete volt, és a kaiok lelkesen támogatták az elképzelést, Brishen feltételezte, hogy az Ildikóval való egybekelése azért váltott ki ilyen ösztönös és elkeseredett reakciót, mert a két nép jóformán semmit sem tudott egymásról, és nehezen tudtak beletörődni abba, hogy oda kell adniuk a népük egyik tagját annak a népnek, amelyet gyűlöltek.

Ildikó hátborzongató szeme miatt Brishen továbbra sem tudott eligazodni azon, miről árulkodik a nő tekintete, de már nem hőkölt rémülten hátra, amikor Ildikó ránézett, és a nő szemöldöke fölött látható ráncokat képes volt aggodalomként értelmezni.

– Bursin szárnyaira mondom, Brishen, hogy nem fogjuk vérontás nélkül megúszni ezt a fogadást.

Ildikónak igaza volt, és Brishen azon törte a fejét, hogy mivel oldhatná valamelyest ezt a feszültséget. A levegőben szinte tapintani lehetett az ellenséges hangulatot, amikor a gauri püspökök véglegesnek és visszavonhatatlannak nyilvánították a házasságot. Brishen megfogta Ildikó kezét, és adott egy csókot az arcára. A nőnek rózsaszínű volt ugyan a bőre, mint egy puhatestűnek, de meleg volt, és a tömjén illata áradt belőle. Brishen hátrált egy lépést, és elvigyorodott.

A nő finoman megszorította a kezét, és felvonta a szemöldökét.

– Farkas – dünnyögte alig hallhatóan.

– Ló – felelte halkan Brishen.

Ildikó elmosolyodott, azután hangosan felkacagott. Csodálatos hang volt, erősebb, mint a varázslók varázsigéje, és meghökkentőbb, mint a gaurik szemgolyójának a mozgása. A jelenlévő gaurik és kaiok azonnal megnyugodtak. A kardok markolatáról lecsúsztak a kezek, a megfeszült vállak leereszkedtek, és az összes vendég úgy meredt az újdonsült párra, mintha elment volna az eszük.

Brishen a karjába vette a nőt, és erősen megszorította.

– Remekül csináltad, hercegné! – súgta a fülébe. – Remekül!

Továbbra is a fejük fölött lebegett az összecsapás fenyegető lehetősége, függetlenül attól, hogy mindenki számára nyilvánvalóvá vált: a férj és a feleség kölcsönösen elfogadják egymást. Brishen megborzongott a nyeregben, amikor eszébe jutott a fogadás.

Az anyja ragaszkodott ahhoz, hogy a kai küldöttség tagjai magukkal vigyenek egy szakácsot, és egészen addig a pillanatig a küldöttség tagjai a kai szakács által elkészített ételeket ették. A gauri királyi család készségesen felajánlotta a konyha egy részét, hogy a kai szakács megfőzhesse az ételeket a népe számára. Brishen a maga részéről nagyképű ostobaságnak tartotta az egészet, a népe gauri ételekkel kapcsolatos panaszait pedig üresfejű locsogásnak, de amikor megcsapta az orrát a gauri esküvői vacsora illata, majdnem öklendezni kezdett. Az unokanővére, Anhuset, önelégülten elvigyorodott.

– Én megmondtam – jegyezte meg gúnyosan.

És Anhusetnek igaza volt. Brishen a fogadáson Ildikó mellett ülve hallgatta végig a véget nem érő és nem egészen őszinte jókívánságokat. A bor és a sör legalább kiváló volt. De az étel egészen más lapra tartozott.

Mivel számított arra, hogy a kaiok esetleg fellázadnak, az esküvő előtt behívta a küldöttség tagjait a lakosztályába.

– Bizonyosságot kell tennünk a jó szándékunkról a vendéglátóinknak, ezért mindent meg fogunk enni a fogadáson, amit felszolgálnak nekünk.

A kaiok hangosan tiltakoztak, Anhuset pedig megvetően lebiggyesztette az ajkát.

– Láttad, hogy mit esznek azok az emberek? Nyersen is visszataszító, de attól, ahogy elkészítik, még visszataszítóbbá válik. Egy kiéheztetett korccsal sem etetném meg.

Brishen nem adta be a derekát.

– Talán kitépte valaki a gerincedet, mielőtt bejöttél ide? – csattant fel, és a kaiok azonnal elhallgattak. – Egyetlen vacsoráról van szó. Kai harcosok vagytok, és mindannyian megjártátok már a csatamezőt. Képesek vagytok arra, hogy mosolyogva elfogyasszatok egy tál gauri levest.

– Én már elkövettem azt a hibát, hogy rámosolyogtam egy gauri nemesre – jegyezte meg Anhuset. – Azt hiszem, összepisálta magát. – A jelenlévők elnevették magukat, de Anhuset belenézett Brishen szemébe. – Te vagy az urunk és a hercegünk. Bárhová követünk téged.

Brishen résnyire húzta a szemét, mert megértette a burkolt célzást, és levonta belőle a megfelelő következtetést. Követték őt, vagyis arra számítottak, hogy ő fogja elsőként megkóstolni az összes ételt. A vezetőjük volt, ezért mindenben neki kellett példát mutatnia, és ő sohasem riadt vissza ettől a felelősségtől.

De még sosem érezte olyan terhesnek a példamutatás kötelességét, mint abban a pillanatban, amikor a szolgáló lerakott elé egy tál barna, gőzölgő löttyöt és egy tányér jéggé fagyott lócitromot. A mellette ülő Ildikó azonnal odahajolt hozzá.

– Ehhez a raguhoz a király marhacsordájából vágták le az állatokat – súgta a nő Brishen fülébe, azután rábökött a barna gumókra. – Az pedig krumpli. Megmutatom, mit kell csinálni vele.

Ildikó félbevágta az egyik gumót, és láthatóvá vált a fehér, gőzölgő belseje. Brishent a nyirkos talajra emlékeztette az illata. Ildikó a villája segítségével pépesre törte a krumplit, és Brishent egy hatalmas, főtt lárva kegyetlen feltrancsírozására emlékeztette a látvány. Amikor Ildikó felvett egy falatot a villájára, és bekapta, Brishen fuldoklásszerű hangot hallatott, és megmarkolta a széke karfáját.

A szemközti asztaloknál ülő kaiok érdeklődve figyelték az eseményeket, de egyelőre ők sem nyúltak az ételhez. Mivel Brishen tudta, hogy rá várnak, vett néhány mély lélegzetet, azután követte Ildikó példáját, feltrancsírozta a krumplilárvát, és bekapott egy falatot.

Addig forgatta a szájában a darabos, puha és ízetlen falatot, amíg végül úgy érezte, hogy öklendezni fog. Ildikó megint odahajolt hozzá:

– A gaurik fel fognak lázadni, ha kiköpöd, Brishen.

Brishen összepréselte az ajkát, és lenyelte a falatot. A világ összes söre és bora sem lett volna elegendő ahhoz, hogy leöblítse a nyelvéről ezt a gusztustalan ízt, mégis kiürítette a serlege tartalmát, és Ildikó gyorsan intett a szolgálónak, hogy töltse újra. A kaiok továbbra sem nyúltak hozzá az ételhez, de miután Brishen vetett rájuk egy szigorú pillantást, a kezükbe vették az evőeszközöket, és bátran nekiláttak a krumplinak.

Hasonló reakciót váltott ki belőlük, mint Brishenből, aki tudta, hogy az elkövetkezendő két hétben nyitott szemmel és a tőrét markolva kell aludnia, nehogy bosszúból ő kapjon egy döfést a hátába. Ildikó finoman megrángatta a köpenye ujját.