Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Előhang

DRÁMA A VADÁSZATON

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Anton Csehov

DRÁMA AVADÁSZATON

fordította:
Balla Mihály

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-336-5 EPUB
ISBN 978-963-678-337-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Драма на охоте

első kiadás: 1885.
az elektronikus változat az 1914. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ilja Jefimovics Repin (1844 – 1930) Holdfény
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előhang

Az 1880. év egyik áprilisi délutánján belépett szobámba Andrej, a szerkesztőségi szolga, és titokzatosan közölte, hogy egy úr sürgősen beszélni akar velem.

- Kormányhivatalnoknak nézem, - tette hozzá Andrej - aranygomb van a sipkáján...

- Kérd meg, hogy jöjjön máskor, - mondtam. - Ma nagyon sok dolgom van; hiszen tudhatod, hogy csak vasárnap fogadok.

- De már itt volt harmadnapja is, s könnyes szemmel kéri, hogy tessék elfogadni. Beengedhetem?

Sóhajtottam, letettem a tollat s kezdettem várni az aranygombos úrra. Néhány perc múlva kinyílt az ajtó, s megpillantottam egy vállas, nagy férfiút, ki egyik kezében kéziratot tartott, a másikban sipkát, amelyen aranygomb volt.

A férfiúnak, ki oly sürgősen akart beszélni velem, fontos szerepe van regényemben, ennek következtében pontosan le kell írnom külsejét.

Mint már említettem, vállas, nagy ember volt, s valósággal duzzadt az egészségtől. Negyven éves lehetett, nagyon csinos, jól öltözött férfiú. Ha igaz, hogy a szem a lélek tükre, fogadni mertem volna, hogy ez az úr nem tud hazudni. Hogy megnyertem volna-e a fogadást, arról majd később ítéletet alkothat az olvasó.

- Az Istenre kérem, bocsásson meg, - mondta zengzetes, lágy baritonhangon. - Csak néhány percét fogom elrabolni... Engedje meg, hogy bemutatkozzam... Kamisev Petrovics Iván jogszigorló, volt nyomozóbíró. Egy regényt hoztam s arra kérem, nyomassa ki az újságjában... keresni szeretnék vele... Néhány évig nyomozó bíró voltam a n.-i kerületben. A regény való történetet mond el, én magam nemcsak tanúja, hanem egyik szereplő részese vagyok annak, amit elmondok benne.

Kamisev mindezt zavarodottan, hebegve mondta. Megsajnáltam.

- Jól van, hagyja itt a regényt s érdeklődjék két vagy három hónap múlva..., - mondtam, átforgatva a kéziratot.

- Bocsánat, - mondtam aztán - ön itt első személyben ír... E szerint ön az a nyomozóbíró, akiről itt szó van?

- Úgy van, de más név alatt… Szereplésem ebben a regényben kissé botrányos… E szerint három hónap múlva?

A volt nyomozóbíró udvariasan meghajolt és eltűnt.

A kéziratot az asztalom fiókjába tettem, ott pihent két hónapig. Csak akkor jutott eszembe újra, mikor szabadságra mentem, s elvittem magammal.

A vasúti kocsiban ülve, olvasni kezdtem a közepén. Tartalma érdekelt. Ugyanaznap este végigolvastam, s éjszaka elolvastam még egyszer. Virradatkor fel s alá jártam teraszomon s a halántékomat dörgöltem, mintha el akartam volna űzni egy hirtelen támadt, kellemetlen gondolatot... úgy rémlett nekem, mintha egy szörnyű titkot fedeztem volna fel...

A regény nem jelent meg az újságomban, oly okok miatt, melyeket az olvasó később majd kitalál... De minthogy érdekes, s megérdemli, hogy elolvassák, itt közlöm... íme:

DRÁMA A VADÁSZATON

(Egy nyomozóbíró emlékirataiból)

ELSŐ FEJEZET

- Megölte a feleségét! Ostobák vagytok! Adjatok már cukrot!

Ez a kiáltás ébresztett fel álmomból.

Nagyot nyújtózkodtam az ágyamban s oly fájdalmat, kellemetlenséget éreztem minden tagomban, mintha megbénult volna egész testem. A délutáni álom a forró, léggyel és szúnyoggal tele szobában nemcsak, hogy nem üdít, hanem ellenkezőleg, lankaszt.

Bágyadtan és verejtékben úszva keltem fel ágyamról s az ablakhoz mentem. A nap még nagyon fenn volt az égen s épp oly tüzesen sütött, mint három órával azelőtt.

- Megölte a feleségét!

- Ne hazudj, Ivan Demjanics! - mondtam, s gyöngén az orrára csaptam Ivan Demjanicsnak. - Az emberek, galambom, csak a regényekben s a forróövi tájakon ölik meg a feleségüket, ott, ahol égnek a szenvedélyek. Mi beérjük lopással...

-…lopással... - ismételte meg szavamat Ivan Demjanics. - Ostobák vagytok!

- Mit tegyünk, galambom? Mit tehetnek róla az emberek, hogy az észnek határa van? Egyébként, Ivan Demjanics, nincs abban bűn, ha az ember ostoba ilyen nagy melegben...

Papagájomnak nincs madárneve, őt Demjanics Ivánnak hívják: a falu boltosáról, mert csőre hasonlított a boltos orrához, akit viszont ez időtől fogva papagájnak hívtak.

»Demjanics Iván« éppoly nagyon szenvedett a szörnyű melegben, mint én - felborzolta tollát, szétnyitotta szárnyát s hangosan kiabálva mondta azokat a szavakat, melyekre elődöm s a papagáj régebbi gazdája, Pospelon, és szolgám, Polikárp tanították.

Hogy agyonüssem valahogy a szabad délutánomat, leültem a kalitka elé s néztem, mint izeg-mozog a papagáj, melynek nem volt nyugta a melegtől s a legyektől... Nagyon boldogtalannak látszott szegény...

- Hánykor kegyeskedik felébredni? - hallottam, hogy egy mély hang kérdi a tornácon.

- Nem mindig egyformán, - felelte Polikárp hangja - Néha felkel öt óra tájban, sokszor csak másnap reggel ébred fel... hiszen nincs más dolga.

- Maga a komornyikja?

- A szolgája. Most pedig ne zavarj, hallgass... Nem látod, hogy olvasok?

Kitekintettem. Polikárp nagy vörös útiládán hevert és szokás szerint könyvet olvasott. Figyelmesen nézte a betűket, mozgatta a száját s elégedetlennek látszott.

Az idegen, szakállas paraszt, ki mindhiába igyekezett beszélgetésbe vonni, bosszankodni látszott.

Mikor megjelentem, a paraszt egy lépéssel hátrált az útiláda mellől és katonás állásba vetette magát.

Polikárp kelletlenül elfintorította az arcát s föl sem vetve a könyvről szemét, kissé fölemelkedett és figyelt.

- Mit kívánsz? - kérdeztem a paraszttól.

- A gróftól jöttem, nagyságos uram. A gróf tisztelteti s kéri tüstént magához.

- Hát a gróf itt van? - csodálkoztam.

- Szolgálatára, nagyságos uram... tegnap éjszaka jött meg... itt van egy levél.

- Idehozta megint az ördög, - mondta Polikárp - Két esztendeig nyugtunk volt tőle... most elkezdődik majd újra az a gyalázatos játék.

- Hallgass, mikor nem kérdeznek.

- Minek kérdezni... megmondom én kérdezés nélkül is. Megint részegen jön haza és ruhástól fürdik meg a tóban... Én pedig nem győzöm tisztogatni a ruháját!

- Mit csinál most a gróf? - kérdeztem a papagájtól.

- Kegyeskedett éppen asztalhoz ülni, mikor ideküldött. Mit jelentsek neki?

Felbontottam a levelet s elolvastam a következőket:

Kedves Lecoqom!

Ha még élsz és egészséges vagy s nem felejtetted el részeg barátodat, oltsd magadra köntösöd és siess hozzám. Tegnap éjjel érkeztem meg s már is majd meghalok unalmamban.

Barátod

K. A.

- Mit tetszik üzenni? - kérdezte a paraszt.

Haboztam, A gróf őszintén szeretett engem s maga ajánlotta fel barátságát, de én se barátságot, se rokonszenvet nem éreztem iránta: részemről a legbecsületesebb eljárás lett volna lemondani, nem pedig odamenni és képmutatóskodni. A grófhoz menni egyértelmű volt azzal, hogy megint ráadom magam arra a léha életmódra, mely most két esztendeje, mielőtt a gróf Pétervárra utazott, majd, hogy meg nem rendítette szívós egészségemet s ki nem szárította az agyvelőmet. Ez a részeg garázdaságban gazdag, léha, szokatlan életmód ugyan nem ásta alá egészen a szervezetemet, de híressé tett az egész kormányzóságban... népszerű ember vagyok...

- Tisztelem a grófot, - mondtam tehát - s köszönöm szívességét... Mondd meg neki, hogy el vagyok foglalva... nem érek rá.

De abban a pillanatban, mikor a »nem« szó ki akart csúszni a szájamon, valami sajátszerűen nyomasztó érzés vett erőt rajtam. Fiatalember létemre, ki csupa erő, csupa vágy, a sors által a vidéki magános életre kárhoztatva, oly egyedüllévőnek, oly elhagyottnak éreztem magam...

Eszembe jutott a grófi kert gazdag üvegházaival, s a fasorok félhomálya... Azok a sűrű, naptól védett fasorok jól ismernek engem... Ismerik azokat az asszonyokat is, akik árnyékuk alatt szerelmemet keresték... S a melegtől elbágyadt erős testem mozgást követelt...

- Mondd, hogy jövök!

A paraszt meghajolt és kiment.

- Ha tudtam volna, nem eresztettem volna be ezt az ördögöt! - dünnyögte Polikárp, a könyvében lapozgatva.

- Tedd le azt a könyvet és nyergeid tüstént a lovamat! - parancsoltam. - Egy-kettő!

Negyedóra múlva Lorka, a kancalovam, már magasra verte fel az országút porát.

Útközben elgondolkoztam a grófhoz való viszonyomról. Azok, kik ismertek engem s őt, balul magyarázták viszonyunkat. Azok a tökfilkók azt mondták, hogy az előkelő gróf csak tányérnyalót és korhely cimborát lát a »szegény és nem előkelő nyomozóbíróban. Nézetük szerint hason csúsztam és lealacsonyítottam magam a gróf előtt, hogy elkaphassam dús asztalának hulladékait. A grófot az emberek okosnak és szabadelvűnek tartották, mert másképp nem érthették meg kegyes leereszkedését, meg azt, hogy tegeződik a merőben vagyontalan nyomozóbíróval.

Az okosabbak »szellemi« érdekeink közösségében leltek magyarázatot szoros viszonyunkra: én meg a gróf egykorúak vagyunk; együtt végeztük az egyetemet, mindketten jogászok vagyunk s - csak magunk előtt ismert okok miatt - kerüljük az emberek' társaságát. Mindketten erkölcstelenek vagyunk s rossz végünk lesz.

Ezek azok a »szellemi« kötelékek, melyek együvé fűztek bennünket.

Az emberek nem tudták, mily gyönge és engedékeny volt a gróf s mily erős voltam én. Éppoly kevéssé tudták azt, hogy mennyire ragaszkodik hozzám s mily kevéssé szeretem én. Ő volt az, ki elsőnek ajánlotta fel nekem a testvérpoharat. Tiszta gyöngéd érzelmeinek fellobbanásában hozzám simult és bátortalanul kérte barátságomat. Én pedig utálatot és megvetést érezve feleltem:

- Ugyan, ne beszélj ostobaságokat!

Ezt a tegezést barátságom jeléül fogadta el és becsületes, testvéries tegezéssel viszonozta...

Igen, tisztességesebb dolog lett volna, ha visszafordítom Lorka lovamat és visszatérek Ivan Demjanicshoz meg Polikárphoz.

Utóbb nem egyszer gondoltam magamban: Mennyi szerencsétlenséget kerülhettem volna el, s mennyi jót tehettem volna felebarátaimmal, ha lett volna erőm, visszatérni! Mennyi sok kínos emléktől menekülhettem volna… de nem vágok elébe a dolgoknak, elég szomorúságot kell majd még elbeszélnem... térjünk vissza egyelőre a vidámsághoz...

Lovam ügetve haladt át a grófi birtok kapuján. A ház előtt megbotlott s majd, hogy le nem vetett a hátáról.

- Rossz jel, nagyságos uram! - mondta egy paraszt az istállók közelében.

Hiszek abban, hogy nyakát szegheti, aki leesik a lóról, de nem hiszek a rossz jelekben. Átadtam a parasztnak a kantárszárat, s leverve lovaglóostorommal a port a csizmámról, besiettem a házba.

Valamennyi ablak, ajtó nyitva volt, de azért sajátszerűen fülledt levegő volt a házban. Régi, elhanyagolt helyiségek illata volt, a növények erős, narkotikus illatával vegyes, amelyeket nemrég vittek fel a szobákba az üvegházakból.

A szalonban egy világoskék selyem-pamlagon két összenyomott vánkos hevert, az asztalon egy palack állt, benne valami folyadék, mely erős pálinkaszagot árasztott.

Mindez arra vallott, hogy lakják a házat, de tizenegy szobán mentem végig, anélkül, hogy egy élő lélekkel is találkoztam volna.

A házban éppoly nagy sivárság volt, mint künn a tó partján.

Az úgynevezett mozaik-szalonból egy ajtó közvetlenül a kertbe vitt. Mikor néhány lépést tettem a fasorban, elém jött a kilencvenéves Nasztászja, a gróf volt dadája. Kicsiny, aszott, a haláltól itt felejtett teremtés, a feje kopasz, a szeme szúró. Mikor meglátott, majd, hogy el nem ejtette a tejszínes poharat, melyet a két keze közt tartott.

- Jó napot, Nasztászja! - kiáltottam.

Oldalt nézett reám s tovább akart menni, de én megfogtam a vállát.

- Ne félj, vén bolond... hol van a gróf?

Az öregasszony a fülére mutatott.

Az öregasszonynak, nagy kora ellenére, kitűnő hallása van, de szükségesnek tartja a siketséget színlelni; megfenyegettem az ujjammal és útjára bocsátottam.

Néhány lépés után emberi hangokat hallottam és csakhamar megpillantottam magukat az embereket is. Azon a helyen, hol a fasor vaspadokkal körülvett térséggé szélesül, magas, fehér akácfák alatt egy asztal állt, melyen a szamovár csillogott.

Halkan közeledtem; elbújtam egy orgonabokor mögé és szememmel a grófot kerestem.

Barátom tarka éjjeli köntöst viselt, amelyet már két éve is láttam rajta, és teázott. Arca aggódást fejezett ki, úgyhogy aki nem ismerte, okvetetlenül azt hitte volna, hogy e pillanatban nehéz gond, komoly gondolat bántja.

Külsőleg a gróf az elválásunk óta lefolyt két esztendő alatt nem változott. Ugyanaz a kicsi, lankadt test, ugyanazok a keskeny, tüdővészes vállak és ugyanaz a kicsi, vörös hajú fej. Az orrocskája, szokás szerint, rózsaszínbe játszó, az arca lecsüngő, mint két rongydarab. Ez arcon minden gyönge, szenvedélytelen és lusta. A bajusza hosszú és alácsüngő. Valaki azt találta mondani barátomnak, hogy a hosszú bajusz jól illik neki; ő elhitte s azóta napról-napra megméricskélte halvány ajka fölött a bajuszát, hogy megnőtt-e. Az arca nagyon fiatal, beteges cicára emlékeztet.

A gróf mellett egy nekem ismeretlen, kurtára nyírott hajú és fekete szemöldökű, vastag úr ült. Kövér arca úgy ragyogott, mint az érett dinnye. Nem orosz típus. A terjedelmes úron nem volt kabát, mellény, csak úgy ingujjban ült, amelyen az izzadságtól nedves, sötét foltok rajzolódtak le. ő nem teát ivott, hanem szódavizet.

Az asztaltól udvarias távolságban egy kicsiny, tömzsi, durva, hájas nyakú, szétálló fülű ember állt. Urbenin, a grófi javak tiszttartója volt. Urasága megérkezésének örömére fekete díszbe vetette magát és pokoli szenvedéseket állt ki. A verejték patakban ömlött vörös, napbarnítottá arcára.

A tiszttartó mellett az a paraszt állt, aki az imént nálam járt a levéllel. Csak most vettem észre, hogy a parasztnak félszeme hiányzik. Úgy állt ott, mint a felajzott húr; moccanni sem mert, s várta, hogy kérdezzék.

- Megérdemelnéd a kutyakorbácsot, Kuzma, mondta a tiszttartó lassú, nyomatékos mély hangon. - Hát szabad oly rendetlenül intézni el az uraság parancsait? Meg kellett volna kérned az urat, hogy jöjjön tüstént; vagy meg kellett volna kérdezned, mikor jöhet.

- Igen, igen, igen, - mondta a gróf idegesen.

- Mindent meg kellett volna tudnod. Azt mondta, hogy: »jövök!« De az nem elég! Szükségem van reá! Föl-tét-le-nül, tüstént!

- De miért van oly sürgős szükséged reá? - kérdezte a kövér a grófot.

- Látnom kell őt!

- Ennyi az egész? Én pedig azt tartom. Alekszej, hogyha az a nyomozó-bíró jobban tenné, ha ma otthon maradna. Nem vagyok ma jó kedvemben.

Nagyra meresztettem a szemem. Mit jelentsen az, hogy nincs jókedvében?

- De hiszen ő a vendégem! - mondta a gróf esdeklő hangon. - Nem fog zavarni téged abban, hogy kipihend az utazás fáradalmát. Nem kívánsz sok teketóriát! Meg fogod látni, milyen jó ember! Mindjárt meg fogod szeretni, és össze fogsz barátkozni vele, galambocskám!

Előléptem a cserje mögül s az asztalhoz tartottam. A gróf megpillantott és arcán örvendő mosoly ragyogott.

- Itt van ő! Itt van ő! - mondta elpirulva, örömében és fölpattanva az asztal mellől. - Mily kedves tőled, hogy eljöttél.

Odaszaladt hozzám, megölelt s néhányszor megkaparta arcomat a tüskés bajuszával. A csókra hosszabb kézszorítás következett, aztán egy hosszas pillantás a szemem közé.

- Csöppet sem változtál meg, Szergej! Még mindig a régi vagy! Mindig oly szép, erős! Köszönöm, hogy eljöttél!

Kibontakoztam a grófi ölelésből, köszöntöttem a tiszttartót, ki jó ismerősöm volt és az asztalhoz ültem.

- Jaj, galambocskám! - mondta a nyugtalanná vált és beteg gróf. - Ha tudnád, mint örülök, hogy láthatom komoly arcodat. Nem ismeritek egymást? Engedd meg, hogy bemutassalak benneteket egymásnak: Jó barátom, Psehotszkij Kazimirovics Kalton. Ez pedig itt, - tette hozzá a kövérhez fordulva - régi jó barátom, Petrovics Szergej Szinovjev! A helybeli nyomozóbíró.

A feketeszemű, vastag ember fölemelkedett egy kissé és kövér, nyirkos kezét nyújtotta.

- Van szerencsém, - dörmögte, figyelmesen nézve reám. - Nagyon örülök.

A gróf érzelmeinek áradozása után lecsillapodott, töltött nekem egy pohár erős hideg teát és megkínált a süteménnyel.

- Végy belőle! Moszkvában vettem átutaztamban. Neheztelek reád, Szeresa, elannyira, hogy legjobban szeretnék pörbe szállni veled! Nem elég, hogy két álló esztendeig egy szót sem írtál, hanem még a levelemre sem feleltél! Nem jóbaráthoz illő eljárás az!

- Nem tudok levelet írni, - feleltem. - Nem is érek reá. Mit is írhattam volna?

- Hát igaz, - mondta a gróf, ki szeretett egyetérteni mindennel.

A gróf még sokáig és sokat beszélt, s ezt a szokását én nem szenvedhettem.

Fecsegésének ezúttal Ilja lakáj vetett véget azzal, hogy egy pohár pálinkát és félpohár vizet hozott. A gróf ivott pálinkát, aztán vizet; köhécselt, aztán megbiccentette a fejét.

- Még mindig nem hagytál föl a pálinkaivással? - mondtam.

- Nem hagytam föl, Szeresa!

Akkor legalább tégy le arról az undok szokásodról, hogy köhécselsz és biccented a fejed!

- Le fogok tenni róla, galambocskám... Az orvosok eltiltottak az ivástól... Lassan-lassan le kell szoknom róla.

Ránéztem a gróf bánatos, beteg arcára, a pálinkás pohárra, a sárgacsizmás lakájra; szemügyre vettem a feketeszenű lengyelt - akit, nem tudom, miért, de az első pillanattól fogva gazembernek és szélhámosnak néztem -, a félszemű parasztot, s éreztem, hogy valami nyomaszt és kellemetlenül hat reám... Kedvem lett volna menekülni ebből a piszkos légkörből, de előbb kifejezni a grófnak teljes ellenszenvemet... Egy pillanatig közel voltam hozzá, hogy felállók s elmegyek... De maradtam... Egyszerűen (szégyen megmondanom) lusta voltam hozzá...

- Tölts pálinkát nekem is! - mondtam Iljának.

Hosszú árnyak borultak a fasorra és a térségre… Leszállt a tavaszi alkonyat.

- Mi újság maguknál, Peter Jegorics? - kérdezte a gróf a tiszttartótól. - Nincs semmi újság, valami nevezetes újság?

- Minden a régiben van, excellenciád...

- Nincsenek itt... csinos lányok?

Az erkölcsös Peter Jegorics elpirult.

- Nem tudom, excellenciás uram... Nem ügyelek én arra...

- Vannak meglehetősen, excellenciás uram! - kiáltotta basszushangján a félszemű Kuzma, ki addig hallgatott. - Sőt vannak sokat érők is.

- Csinosak?

- Ízlése válogatja... vannak feketék, szőkék, mindenfélék...

- Úgy! Várj csak, most ismerek reád... volt Leporellóm... Ugye, Kuzmának hívnak?

- Parancsára!

- Tudom, tudom... tehát miféle leányok azok? Ugye, hogy parasztleányok?

- Persze, többnyire azok; de vannak mások is.

- És hol találtad őket? - kérdezte Ilja, hunyorgó szemmel nézve Kuzmára.

- A postamesterhez egy sógornője jött látogatóba... Nasztaszja Ivanovna... Csinos leány, piros a képe, gyönyörű teremtés. Van még egy szebb is; szőke, fiatal, tűzről pattant; csak excellenciás uramat vártuk, oly gyönyörű szép, hogy Pétervárott sem látott különbet.

- Ki az?

- Olenka; Szkvorzov erdész leánya.

A szék megroppant Urbenin alatt. Kezét az asztalra támasztva, lassan, tűzpirosán kelt föl s a félszemű paraszt felé fordította arcát. Bágyadtságának és unalmának kifejezését szörnyű harag váltotta föl.

- Rabszolga, hallgass! - rivallt reá. - Félszemű bitang, beszélj, amit akarsz, de ne merj tisztességes emberekre támadni!

- Nem támadok én magára, Jegorics Péter! - felelte Kuzma nyugodtan.

- Nem magamról beszélek, szamár! Különben... bocsánatot kérek, excellenciás uram, - fordult a tiszttartó a grófhoz. - Bocsássa meg, hogy jelenetet csináltam, de megkérném, tiltsa meg Leporellójának, mint nevezni kegyes volt, hogy tiszteletreméltó emberekre is kiterjessze igyekezetét.

- Nem találok benne semmit… - selypítette a gróf. - Hiszen nem mondott semmi különöset.

Megbántódva és izgatottan kelt föl Urbenin az asztal mellől. Kezét összefonva a mellén s pislogva a szemével, egy zöld lomb mögé rejtette arcát s elgondolkozott.

Sejtette-e talán ez ember, hogy rövid idő múlva E sokkal súlyosabb sérelmek várnak erkölcsi érzésére?

- Nem értem, miért bántódik meg! - suttogta nekem a gróf. - Mulatságos egy ember! Mikor nem is mondott sértő dolgot senki!

Kétesztendei nyugodt életem után az a kis pohár pálinka mámoritó hatással volt reám. Agyvelőmben és egész testemben valami könnyűség és vidámság áradt széjjel. Azonkívül érezni kezdtem az esti hűvösséget, mely a szörnyű hőségre következett... Indítványoztam, hogy sétáljunk egyet.

A grófnak és lengyel barátjának kihozták a felöltőiket s útnak indultunk. Urbenin nyomon követett bennünket.

Egyenesen a kert ajtaja felé tartottunk.

Ritka az a regény, melyben nem játszik szerepet a kertajtó. Ha önök ezt nem figyelték meg, kérdezzék meg az én Polikárpomtól, ki elég sok regényt falt föl életében, ő bizonyára igazolni fogja.

Az én regényem sem ment a kertajtótól. De az én kertajtóm abban mégis különbözik a másokétól, hogy tollam a szerencsétlenek egész sorát fogja átbocsátani rajta; szerencsés embert egyet sem, nem úgy, mint más regényekben, hol éppen ellenkezőleg történik. S ami még rosszabb, ezt az ajtót én egy ízben már, nem ugyan, mint regényíró, hanem mint nyomozóbíró, kénytelen voltam leírni.

Negyedóra múlva a gróf meg én egy dombra kapaszkodtunk föl, melynek tetejéről fenséges kilátás nyílt a gróf erdejére és birtokára; Urbenin meg a lengyel jobbnak látták lenn maradni s ott várni meg bennünket.

- Miféle alak ez? - kérdeztem a gróftól. - múlva Hol szedted föl?

- Nagyon kedves úr az, Szeresa, nagyon kedves úr! - mondta a gróf izgatottan. - Hamar össze fogsz barátkozni vele!

- Nem gondolnám. Vájjon miért hallgat folyton?

- Hallgatag ember. De okos ám!

- De miféle ember?

- Moszkvában ismerkedtem meg vele. Nagyon kedves ember. Egykor majd megtudsz mindent, Szeresa; most ne kérdezz. Lemenjünk?

Leereszkedtünk a lejtőn s az erdőbe mentünk, Alkonyodott. Az erdőben szólt a kakukk; egy csalogány csattogni kezdett...

- Jöjjenek! - kiáltotta hirtelen az erdőben egy vidám gyermekhang. - Fogjanak meg!

A sűrűségből egy körülbelül ötéves, szőke kis leány szaladt elénk. Mikor meglátott bennünket, fölkacagott; odaszaladt Urbeninhez és megölelte térdét.

Urbenin fölkapta a gyermeket és megcsókolta az arcát.

- A Szasa leányom! - mutatta be.

Szasát egy tizenötéves gimnazista követte nyomon; Urbenin fia. Habozva állt meg, aztán levette a sipkáját, újra föltette és megint levette.

A fiú mögött egy vörös folt mozgott lassan. Ez a folt mindjárt magára vonta teljes figyelmünket.

- Mily fenséges tünemény! - kiáltotta a gróf, megragadva kezemet. - Nézd, mily elragadó! Ki ez a gyermek? Nem is tudtam, hogy ily tündérek járnak az én erdeimben!

Urbeninra néztem, hogy megkérdezzem, ki az a leány és csak abban a pillanatban vettem észre, hogy Urbenin részeg. Vörös volt, mint a rák, tántorgott és belefogódzott a könyökömbe.

- Petrovics Szergej! - súgta. - Kérve kérem, tartóztassa vissza a grófot, hogy több megjegyzést is tegyen erről a leányról. Fölösleges dolgokat is mondhatna, szokása szerint, pedig ez nagyon tisztességes leány!

Annak a „nagyon tisztességes” leánynak fenségesen szép fejecskéje, jóságos, kék szeme és hosszú, szőke haja volt; legföljebb tizenkilencéves lehetett. Élénkvörös harisnyába bujtatott karcsú lábaihoz valósággal gyermeki cipő szorult. Gömbölyded vállait, míg rajta volt szemem, kacérul mozgatta, mintha dideregne.