Székely Gábor

Elszakadás és
visszafordulás

– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

Szerkesztette
Végh Zsuzsanna

A szerző munkatársai
Mund Katalin és Császár Edit

© Székely Gábor, 2022
Borítófotó © Horvát Éva

Egy ilyen könyvet úgy is meg lehetne írni, hogy az ember végigkutatja a kort, amiről szólni kíván, és azok életét, akik szerepet kapnak a történetben. Úgy gondolom, hogy Szecskó Károly történész, Heves megyei főlevéltáros szinte már mindent leírt a korról, arra lehet alapozni. Azonfelül sok újat már nem lehet kiásni az 1840 utáni és az 1945 előtti időkből – amit lehetett, azt ő már feldolgozta. Ugyanerről a korról – az egri történetekről és benne a családom sorsáról – Orbánné Szegő Ágnes Egri zsidó polgárok (Budapest, VPP, 2005) című könyvében írt.

Az 1945 után történteket azért is nagyon óvatosan kell kezelnem, mert még vannak túlélők, akik esetleg másra emlékeznek. Ebben az írásban inkább azt mondanám el, amit a szüleimtől hallottam vagy amire emlékszem. Lehetnek más források, de azokat sem szeretném átkutattatni.

Már az elején leszögezném tehát, hogy ezek az én emlékeim, s alapvetően két forrásból származnak. Az egyik döntően a szüleim elbeszéléséből ered, a másik a saját életemből, azokból a tapasztalatokból, amelyeket én magam láttam és megéltem.

Sok időszak és történet kiesett az emlékeimből, és ez megnehezíti a dolgomat. Már húsz évvel ezelőtt is volt, amit elfelejtettem. Amikor pedig tíz évvel ezelőtt összejöttem a régi úttörővezetőkkel, már akkor sem emlékeztem sok megtörtént esetre, pedig életem meghatározó időszaka volt az ifivezetés, és egyben nagy tanulási periódus is. Felidéztünk egykori történeteket, s egyre csak azt kérdeztem: Ezt ki csinálta? És ezt ki írta? A válasz mindig ez volt: Te! Elém raktak papírokat, s felismertem a betűkről, hogy az apám írógépével készültek, tehát nyilvánvalóan én írtam, mégsem emlékeztem rá.

Gyakran előfordul az is, hogy ugyanazt a történetet különböző szereplők másként mesélik. Egyszer valakit megpróbáltam szembesíteni valamivel, ami az ő életében is fontos volt, s ő máshogy emlékezett rá. Attól függően, hogy kinek mi a fontos vagy kínos, aszerint rendezi át az emlékezet.

Így, ha mesélek, mindig hozzá kell tennem: nem biztos, hogy így volt, de én így emlékszem.

Ha csak arról lenne szó, hogy 1948-ban születtem, abban nem lenne bizonytalanság. De például az apám azt mesélte, hogy amikor 1948-ban a kommunista és a szociáldemokrata párt egyesült, apám pedig szociáldemokrata vezető, városi képviselő volt (ezenfelül más tisztségeket is viselt), a két párt egyesülésekor a szociáldemokrata pártból senkit nem vettek át. Egy barátom szülei szerint viszont ez nem igaz, mert ők szociáldemokraták voltak, és őket átvették. Valószínűleg a szociáldemokrata párt vezetőségéből nem vettek át senkit, így apám ebből azt a következtetést vonta le, hogy a tagságot sem. Azt nem tudom, szerette volna-e, hogy átvegyék, mert szerintem ő nemigen fért volna már bele a Magyar Dolgozók Pártjába, de ez egy már másik történet lenne. A valóságban tehát nyilván nem egészen úgy zajlott a dolog, ahogy apám mesélte, de mindez jelzi, hogy mire gondolok a történelmi pontosság és a családi emlékezet eltérésével kapcsolatban.

A család

Családom két ágáról vannak ismereteim, a Schwarzokról és a Róthokról. A Schwarz az apai, a Róth az anyai ág. A Róthoknak a nagyapám előtti generációiról az égvilágon semmit nem tudok, nyilván meg lehetne nézni, de nincs hatással a történeteimre. Ezzel szemben a Schwarzok élettörténete, életvitelük, életmódjuk, mindaz, amit róluk tudok, a viselkedésemet nagyban befolyásolja.

Valamikor Mária Terézia vagy II. József időszakában (nincs erről semmiféle papír, csak szóbeli emlék) Schwarzék – lehet, hogy még más néven – a Magyarországra betelepített svábokkal együtt érkeztek Németországból. A családi legenda szerint valószínűleg már mint iparosok jöttek, mert később is tímárok voltak. Arról nincs tudomásom, hogy hol telepedtek le. A tímár az az ember, aki először találkozik a lenyúzott állatbőrrel, azt kidolgozza és továbbadja a cipőkészítőnek, a szűcsnek és így tovább. Az őseim tímárságáról tudni lehet, hogy már 1840-ben ezzel foglalkoztak, s a mesterség apáról fiúra szállt. Ezt iratok bizonyítják.

Édesapám családja az egri betelepedés előtt is jómódú volt, erről a betelepedést támogató papírok, nyilatkozatok tanúskodnak. Ezenkívül arról is olvastam, hogy az ükapám, Schwarz István a zsidó hagyomány terén nagyon tanult volt, de felnőttként – még a falujában, Sályon – bejárt az iskolai tanórákra, ott próbálta pótolni hiányosságait a világi tudományokból. A család egri beköltözése után a tímárságból – majd később a gőzmalom üzemeltetéséből – jelentős jövedelemre tett szert, és úgy tűnik, ezt jól is használta. Mind ő, mind a felesége bőkezűen jótékonykodott: egyikük például 1000 forintot adományozott az akkor szerveződő reáliskola három reménybeli jó tanulója számára.

A dédapám és a nagyapám a két említett cégben dolgozhatott. A dédapám gyöngyösi életéről és üzletéről is olvastam valahol. A Schwarzok, közülük is Schwarz István, aki még Stefan Schwarzként használta a nevét, az iratok szerint sályi illetőségű ember volt. Sály Borsod megyei falu, kicsit közelebb Miskolchoz, mint Egerhez. Jártunk egyszer a sályi temetőben, de ismerős sírt nem találtunk. Mivel 1840 előtti sírokról van szó, héber feliratokkal, oda kellene vinnem valakit, aki el tudja olvasni, nyugszik-e ott rokon. 1840-ben Schwarz István letelepedési engedélyt kért az egri érsekségtől. Korábban a városokban nem élhettek zsidók, csak a nemesi, főnemesi birtokokon. Általában az arisztokraták fogadták be őket. Schwarz István Sályon viszonylag jómódú, megbecsült embernek számított, s erről igazolást adott az ottani elöljáró. Minthogy Eger érsekség is volt, nem csak királyi város, Eger városában a letelepedést a város mellett az érseknek is engedélyeznie kellett, aki ezt 1840 decemberében meg is tette. A letelepedési engedélyért a Schwarzoknak mint első zsidó családnak jelentős összeget kellett fizetniük.

Úgy éltek, mint Marci Hevesen.

Egerben van egy zsidó temető. Igazi talmudista dolgot fogok mondani, vagyis valamiből valami egészen más jön ki. Azért is írom le, mert nem elég ismert. Ebben a zsidó temetőben minden sír kelet felé néz. Zsidó szokás szerint a zsinagógák tájolása kelet, illetve Jeruzsálem felé történik. A zsinagógák keleti falán van elhelyezve a Tóra szekrénye, a frigyszekrény. Az askenázi templomokban arrafelé néznek az ülések – legalábbis a főhajó ülései –, arrafelé néz a tóraolvasó állvány és asztal, és kelet felé néznek a sírkövek a temetőben. Természetesen ezek nem Jeruzsálem felé néznek, mert az Eger felől nem kelet felé van, hanem inkább délre, délkeletre. De akkor is ez a hagyomány: kelet felé néznek a zsinagógák, kelet felé néznek a sírkövek. Ezzel szemben az egri zsidó temetőben van egy sírkő, ami nem arra néz, mint a többi. Ez egy viszonylag nagy, monumentális kő, ami egy kicsit másfelé van tájolva, egynyolcaddal inkább délkeletre néz, míg a többi sír mind kelet felé. Az is lehet, hogy ez az egyetlen sírkő, amelyik tényleg Jeruzsálem felé néz. Ez a sírkő Marcié, aki úgy élt, mint Marci Hevesen. 1840 előtt a zsidók nem telepedhettek le Egerben, de bejöhettek a városba üzletelni vagy az ügyeiket intézni. Legjobb tudomásom szerint aludni sem aludhattak itt, de lakni biztosan nem lakhattak a városban. Ebből kifolyólag Marci Hevesről jött, és meghalt. Az akkori szokás szerint el is temették Egerben. Mivel akkoriban zsidó temető még nem volt, valahol a város szélén kijelöltek egy helyet, és eltemették Marcit. Ezt a földet végül megvették a zsidók, s ma ott van az egri zsidó temető. Tehát ő, aki úgy élt, mint Marci Hevesen, ott fekszik az egri zsidó temető legrégebbi sírjában. A sírkő is árulkodik erről, ez a történet is rá van vésve, bár a felirat egyre halványodik.

Azt is tudom, hogy a Schwarzok 1841 januárjában költöztek Egerbe. Őszintén megvallva, nem tudni pontosan, hová. Apám történetei szerint a házuk a mai kórház, illetve zeneiskola területén állt. Azt viszont biztosan tudom, hogy később a bőrgyár (a tímárságot bőrgyárnak becézték) a Cifra hóstya elején volt. Egerben az egyes külvárosi fertályokat hóstyának hívták. A város Felnémet felé eső részének a neve volt a Cifra hóstya. Most középiskola van az akkori bőrgyár területén.

A bőrgyár mellett Schwarz István később gőzmalmot is üzemeltetett. Ez a gőzmalom az egri Széchenyi utcában (amit mi főutcának hívtunk), a mai posta helyén volt. Ezt pontosan lehet tudni, képeslap is készült róla. Schwarzéknak három gyerekük volt, az egyikük Schwarz Vilmos, az én dédapám. A dédnagyanyámmal közös sírja az egri zsidó temetőben található. Ugyanabban a sorban fekszik az ükapám, Schwarz István, és a nagyapám, Schwarz Gábor is. Schwarz Vilmosnak nagyon sok gyereke lett, állítólag a dédnagyanyámnak huszonegy terhessége volt. Hogy ebből hány gyerek nőtt fel, és mi lett velük, azt nem tudom. Közülük engem csak Schwarz Gábor, a nagyapám érdekelt.

Tudok valamennyit az ükszüleimről, a dédszüleimről, nagyon sokat tudok az apámról, de apai nagyapámról alapvetően keveset. Nem volt hosszú életű, már 1923-ban meghalt – a nagyanyám 1942-ben bekövetkezett haláláig, tehát tizenkilenc évig élt egyedül a férje halála után. Persze nem teljesen egyedül, mert együtt lakott a kisebbik lányával, Etával. De mégiscsak özvegyen élt majdnem két évtizedig. Nem lehetett még nagyon öreg, és furcsa is számomra, hogy nem ment újra férjhez. A zsidó vallás nagyon erőlteti a házasságot, tehát hogy ne élj egyedül. Nem a házasság itt a lényeg: az egyedüllét ellen mondják azt a zsidó világban, hogy ha valakinek elhal a párja, a férje vagy a felesége, házasodjon újra. Amikor a nagyapám meghalt, az apám huszonöt éves volt, nagyanyám talán ötven-ötvenöt éves lehetett. Lehet, hogy akkoriban már idősnek számított, mindenesetre nem ment újra férjhez.

A családom tagjai rendes iparosok voltak. Bőrgyár ide vagy oda, nem játszották meg a gyárost, hanem még a nagyapám, Schwarz Gábor is volt céhlegény, még őt is elküldték céhes vándorlásra, hogy a mesterséget rendesen kitanulja. Tímár lett belőle. A gyárban dolgozott, egészen addig, míg aztán 1912-ben az egész gyár leégett (vagyis nem vagyok biztos benne, hogy leégett-e, de az tény, hogy tönkrement a család).

Apai nagyanyám, Kellner Regina jómódú, majdhogynem nagypolgári családba ment férjhez, de az 1912-ben bekövetkező csőd komoly anyagi gondokkal járt, tönkrementek és nagyon elszegényedtek. A gyerekek még nem voltak túl nagyok. Apám tizennégy éves volt, s lehet, hogy a négy gyerekből kettő már felnőttnek számított, egy határeset volt, de apám inkább gyerek volt. Emlékeim közt kutatva felmerült bennem, hogy mennyire nem tudok semmit apai nagyapámról. Volt-e hitközségi vezető? Volt-e valamilyen önálló tevékenysége? Nem láttam erre utaló dokumentumot sehol. Talán a családi vállalkozásban dolgozott, majd az 1912-es krach után pincemester lett, ami nem volt nagy karrier. Érdekes, hogy apám inkább beszélt a nagyanyámról, róla se sokat, de a nagyapámról gyakorlatilag semmit. Annyi biztos, hogy a nagyapám a bőrgyárban dolgozott. Azt mesélték, hogy az egyik árvíz idején a Cifra hóstyán lévő bőrgyárból a nagyapám hazaúszott az árban.

Tudomásom szerint Schwarz Gábornak és Kellner Reginának öt év alatt (1893 és 1898 között) négy gyereke született. A legnagyobbat Irénnek, a következőt Istvánnak, majd Etának és Endrének hívták (ő az apám). Az 1890-es évek közepén Schwarz István már nem élt, mert a dédunokája megkapta az István nevet. Az askenázi zsidóknál minden hagyománnyal ellenkezik, hogy élő felmenő nevét adják, szokás viszont az elhalt felmenő nevét örökíteni.

Apámék rendes körülmények között, viszonylagos jólétben nevelkedtek. Amikor tönkrementek, Irén néni már leérettségizett, Pista bácsit és apámat beadták inasnak. Eta néni a deportálásáig a postán dolgozott, neki – tudomásom szerint – nem volt érettségije.

Irén néni Pestre került, kikeresztelkedett, evangélikus lett. Az akkori zsidó szokással ellentétben az ő kikeresztelkedését a család jól tűrte. Nem tagadták ki, nem gyászolták meg. Akkoriban, ha valaki kiugrott a zsidóságból, vagyis kikeresztelkedett, azt halottnak tekintették, sőt a nevét sem mondták ki. Ez rosszabb volt, mintha meghalt volna; ugyanakkor süvet ültek érte: ez azt jelenti, hogy a haláleset után a gyászolók nyolc napig földön vagy nagyon alacsony széken ülnek és zokniban vannak. (Ezért például én nem engedem meg, hogy a családtagok vagy a vendégek zokniban jöjjenek-menjenek a házon belül, mindig visszaparancsolom rájuk a cipőt, mert a „zoknizás” a gyász jele.) Schwarzék ezt nem tették meg Irén esetében. Hazajárt Egerbe az unokatestvéreimmel, és a testvérek tartották a kapcsolatot a kikeresztelkedett nővérükkel. Nem értem, ez hogyan volt lehetséges. Az akkori világfelfogáshoz képest idegen ez a gesztus, de nekem nagyon tetszik.

A családtagok ekkor már nem játszottak központi szerepet a hitközség életében. Nagyapám, Schwarz Gábor nevét például nem találtam sehol. Úgy gondolom, valójában ő másodhegedűs lehetett a Schwarz családban. Ha a malom vezetéséről volt szó, ott Vilmos és a többiek szerepeltek, de Schwarz Gáborról soha nem írnak, pedig ő is ott dolgozott, valahogy mégsem számíthatott. A csőd után pincemesterként helyezkedett el. Csak úgy tudtak megélni, hogy a gyerekeket nem taníttatták tovább, ezért megpróbálták a saját lábukra állítani őket: Irén néni Pestre ment, Eta néni polgárit végzett és dolgozni kezdett, Pista bácsi egy vasüzletbe állt be tanoncnak, az apám pedig egy óráshoz került, ami hat hétig tartott. Utána inkább textilkereskedő-tanoncnak szegődött, egy Kardos nevezetű boltoshoz.

A millenniumi országos kiállítás idején, 1896-ban a tímárság még nagyon jól ment, s a Schwarz-féle egri bőrgyár is kiállított. Császári és királyi udvari szállítói címet kaptak, erről megvan a papír és a pecsétgyűrű is. Ez azt jelentette, hogy kiváló minőségű termékeket készítettek, s egy ilyen elismerés nagy tekintélyt jelentett abban az időben. Még apám is büszke volt rá. A pecsétgyűrűt, amit akkor kaptak, apám pecsételésre is használta. Az 1950–1970-es években ugyanis az emberek még küldtek egymásnak csomagban akár romlandó élelmiszereket is. Apámnak volt szőlője – a demizsont, amiben postára adta a bort, bedugaszolta, a dugóra pecsétviaszt csöpögtetett, majd rányomta a gyűrűt. Azzal pecsételte le. Mindig azt mondta, hogy ezt a gyűrűt a millenniumkor kaptuk, de szerintem gazdag család lévén egyszerűen csináltattak maguknak egy ilyen gyűrűt, mert a címmel a család megkapta ezt a lehetőséget. Olyan történet volt ez apám életében, amivel dicsekedni lehetett, és ő nagyon büszke volt rá. Meg kell mondanom, nekem is nagyon tetszik.

A csőd oly mértékben szétverte nagyapám tágabb családját, hogy ezután nem tudtak egymásról a testvérek, az unokatestvérek, vagy legalábbis nem tartották a kapcsolatot.

A húszas éveim vége felé, amikor már Pesten éltem, az egyik barátom megnősült, s elhozta hozzánk a feleségét. Mezőkövesdi születésű zsidó lány volt, sokat beszélgettünk. Amikor legközelebb eljött hozzánk apám, elmeséltem neki, kivel találkoztam. Mire ő azt mondta, hogy a lány apja neki első unokatestvére. Ekkor jöttem rá, hogy voltak olyan első unokatestvérek a családban, akik között megszakadt a kapcsolat. A nagyszüleink annyira összeveszhettek – nem tudom, hogyan történt –, hogy a család ilyen szinten sem tartotta egymással a kapcsolatot. Az 1990-es években is találkoztam még olyan másod-unokatestvérekkel, akiket korábban nem ismertem. A dolog nagyon nem zsidós. Apám is, én is rendesen tartom a rokonságot, látom, hogy zsidó körökben ez az általános. Unokatestvéreimmel szoktunk találkozni, mindenkivel jóban vagyok. Valami nagy disznóság történhetett 1912-ben. Nem tudom, ki tüntette el a pénzt, eltűnt-e pénz, hibás volt-e valaki ebben a teljesnek mondható csődben.

Apám testvérei közül Etának nem született gyereke. Pista bácsinak a második világháború előtt született egy fia és egy lánya, akiket deportáltak és Auschwitzban megöltek. A háború után Pista bácsi újranősült, ebből a házasságából született két lánya (1946-ban és 1947-ben), aztán 1957-ben kivándoroltak. Ők mind nagyon vallásosak. Pista bácsi volt a legvallásosabb a négy gyerek közül. Két lánya már parókás, s mindkettőnek az egri Erlau jesivából való a férje, az egyiknek hét gyereke van, a másiknak tizenegy.

Mi is az az Erlau jesiva? A 19. században, illetve a 20. század első felében nagyon sok városban és a nagyobb falvakban is volt magasabb vagy felsőnek nevezhető zsidó iskola. Az olyan településeken, ahol annyi zsidó élt, hogy a gyerekekből már összejött egy tanulócsoport, ott általában fenntartottak hitközséget, és volt héder, alsó zsidó iskola is. Ahol ilyen nem volt, ott a szülők egyénileg gondoskodtak arról, hogy a gyerekek megtanuljanak imádkozni, foglalkozzanak az írott tannal, különösen Mózes öt könyvével, a Tórával. Ez fokozottan jellemző volt a fiúkra, de a lányokra is. A tórai parancs szerint az apának és a nagyapának volt ez a feladata, amennyiben nem volt helyben iskola. Így mindenki tudott héberül olvasni, mert egyébként nem tudtak volna imádkozni. Ma is az a szokás, hogy ha valaki véletlenül kívülről tudja a szöveget, akkor is olvasni kell, mert az írott szövegtől egy jottányit sem lehet eltérni. (Ha már itt tartunk, azt is el kell mondani, hogy a magyar szólásmondásokban szereplő „jottányi” kifejezésben a héber ábécé legkisebb betűje szerepel. A történet arról szól, hogy egy férfi válólevelet adott a feleségének. Ez azonban hibás volt, mert az egyik szóból hiányzott egy „jüd”, tehát a legkisebb betű. Így ez a válólevél érvénytelen volt, ami beláthatatlan következményekkel járt – a válás sem volt érvényes, a feleség nem tudott újra férjhez menni.) Visszatérve az iskolákhoz, az előbb említett időkben minden jelentősebb rabbi fenntartott felsőbb iskolát, jesivát is. Egerben is volt egy nevezetes jesiva, amelyik még a második világháború után is működött. Tagjai 1950 körül illegálisan elhagyták az országot – Izraelben, Jeruzsálemben működött tovább ez a felsőbb iskola, Eger német nevén, Erlau jesivaként.

Pista bácsi lányaival tartjuk a kapcsolatot. Amikor kimegyek Izraelbe, találkozom velük, ők viszont nem járnak haza. Nagy ünnepekkor felhívjuk egymást, egyikükkel különösen jóban vagyok, s mindig mondom Julinak, hogy adja át az üdvözletem Anikónak is. Amikor utoljára kint voltunk, Juli bemutatta az összes gyerekét és néhány unokáját. Az Izraelben élő unokatestvéreimmel jó a viszony, de nem nagyon tudunk egymással mit kezdeni. Annyira más világ. Nem is gyerekeskedtünk együtt. Habár úgy tízéves korukig Egerben éltek, de a szüleink nem barátkoztak; mégis emlékszem, hogy jártam náluk, és arra is, amikor elbúcsúztunk.

Édesanyám apai családja egri volt – hogy honnan származtak Egerbe, azt nem tudom. Csak azt tudom, hogy nagyon sokan, tizenegyen voltak testvérek, a legidősebb gyerek volt a nagyapám, Róth Miksa. Mint említettem, az askenázi zsidóságban – amilyenek a magyar zsidók – nagyon szigorúan tartották azt a szokást, hogy élő felmenőről nem neveznek el gyereket. No de a nagyapáméknál a tizenegyedik gyereket Ferencnek hívták, úgy, ahogy az édesapjukat, mivel az is szigorú szokás volt, hogy nem élő felmenőről viszont nevezzenek el gyereket. Ez úgy történt, hogy a nagyapám apját Ferencnek hívták, de mire a tizenegyedik gyerek megszületett, már nem élt az édesapjuk. A nagyapámnak mint legidősebb testvérnek jutott a feladat, hogy felnevelje a kisebb gyerekeket – elindítsa a fiúkat az életbe, férjhez adja a lányokat. És ő ezt teljesítette is. Ez a legkisebb gyerek volt az egyetlen, akit ismertem a testvérei közül. A többi testvére az én gyerekkoromban már nem élt. Szerintem mindegyiket elvitték Auschwitzba, és egyik sem jött vissza. Természetesen a nagyapám sem.

Anyám anyja, Protovin Eszter Mátranovákról jött férjhez a nagyapámhoz. Viszonylag jómódú kereskedőcsaládból származott. Amikor egyszer meglátogattam a faluját, élt még ott olyan ember, aki nagyanyám szüleinél, a Protovinoknál dolgozott. Boltjuk volt, elég jó anyagi helyzetben lehettek, de arról semmit nem tudok, hogyan került össze a nagyanyám a nagyapámmal, Róth Miksával, aki a kispolgársághoz tartozhatott. Tudomásom szerint amit elért, az nem volt kevés: vett két házat, később megtaláltak utána három kiló ezüstpénzt (keringett mendemonda valamennyi aranyról is, ami viszont nem lett meg), valamint a „botrányos anyám” férjhez adása sem volt olcsó mulatság: 10 ezer pengő volt a hozománya.

A nagyapám is nagyon vallásosan élt, de igazán vallásos a nagyanyám volt. Az akkori rituális előírásoknak megfelelően ő parókát viselt: férjhez menés előtt vagy közvetlenül utána levágták a haját, és attól kezdve nagyon rövid hajjal élt, amivel nem lehetett utcára menni, ezért parókája volt. Erről különböző jobbnál jobb történetek vannak. Egyszer például a nagyanyám elküldte a haját, „a fejét” a fodrászhoz a nővéremmel, aki akkor még kislány volt. Egy fejet formázó tartón volt a paróka, így küldte el, hogy mossák meg, hozzák rendbe. A nővérem soha nem tudta igazán kiheverni azt a sokkot, hogy a nagymama fejét viszi a fodrászhoz. Hogy milyen elképesztően vallásos volt a nagyanyám, jól mutatja, hogy amikor a férje vallástalansága miatt panaszkodott a nagy tekintélyű, híres jesivát fenntartó idős egri rabbinak, az azt válaszolta neki: – Tudod, Esztike, nálam – mármint a rabbinál – nem kell vallásosabbnak lenni! – Nagymama olyan szigorú próbált lenni, hogy az még a nagyon ortodox, vallástartó rabbinak is soknak tűnt. Nagyapám sokkal nyitottabb volt a világra, mint nagyanyám.

Anyai nagyszüleim nem voltak jómódúak, de azért szegénynek sem mondanám őket. Róth nagyapámnak textilboltja, úgynevezett parasztboltja volt Egerben: parasztembereknek – főleg nőknek – árult olyasféle holmikat, amiket ők hordtak. Ezek közül legismertebb talán a berliner kendő és a törökmintás anyag. Különböző időkben többfelé is lehetett üzlete, többek között a Dobó téren, Eger főterén is. Egyszer kaptam egy régi fényképekkel illusztrált egri naptárt, az egyik téli hónap oldalán a nagyapám boltjáról készült fotográfiával. A Róth Miksa név még egyszer előjött, amikor Auschwitzban jártam a magyar pavilonban – ez még a régebbi kiállítás volt –, ahol a falon ki voltak írva a nevek. Találtam egy Róth Miksát, aki persze nem biztos, hogy a nagyapám, mert Róth Miksából lehetett több is, mindenesetre a nagyapám is ott pusztult el. Persze ez sem egészen biztos, de hogy Auschwitzba került először, azt bizonyosan tudom.

Az egri zsidó közösség
a világháborúkig

Az egri zsidó közösség megalakítása, vezetése az első időkben teljesen az ükapám, Schwarz István érdeme volt. 1843-ban alakult a hitközség, ő lett az elnöke, hozzá kötődtek az első istentiszteletek. Zsidóknál ez mindennapi elfoglaltság reggel és este. A nap este kezdődik az esti imával, azt követi a reggeli ima. A délutáni imát együtt szokták mondani az esti imával, naponta kétszer találkoztak tehát ezek a zsidók, hogy elmondják az imáikat. Egyébként otthon, egyedül is elmondhatták, de azért az volt (és ma is az) a kívánalom, hogy ha lehet, legalább tíz felnőtt zsidó férfi együtt imádkozzon. Az első időkben a közös alkalmak valószínűleg az ükapám tulajdonában lévő bőrgyárban vagy később a malomban voltak. Nem sokkal később építettek egy zsinagógát, az épület ma is megvan a Hibay Károly utcában, kulturális eseményeknek ad otthont.

Miután 1843-ban fölépítették az első zsinagógát, meghívták az első rabbit. Akkor még nem volt ortodox vagy neológ megkülönböztetés. Minden közösség olyan volt, amilyen. A mai értelemben ezek ortodox közösségek voltak. Itt a hívők hitték és félték az Istent, szombaton nem dolgoztak, kóser kosztot ettek. Nagy kérdés, hogy honnan hozták a kóser húst. Valószínűleg Verpelétről vagy valamelyik faluból, ahol volt sakter.

Egy hitközség működéséhez nagyon sok mindenre van szükség. Először mikvét, rituális fürdőt kell kialakítani. A mikve feltétele, hogy természetes víz legyen benne: patak, forrás vagy esővíz. Fontos, hogy az emberek megtisztuljanak. Elsősorban nem fürdésről, hanem rituális tisztulásról van szó. Az asszonyoknál ez különösen fontos, mert a menstruációt követő nyolcadik napon – vagyis zsidó számítás szerint a hetedik nap sötétedés után – alámerülnek, s csak ezután szabad közelednie hozzájuk a férjüknek. Ez természetesen azt is jelenti, hogy a tíz-egynéhány nap után olyan időszak jön, amikor a fogamzásnak nagyobb a valószínűsége. Azt hiszem, Egerben van egy Melegvíz nevű forrás, ott a zsidók ezt vagy ennek egy részét használták mikve gyanánt. Nincs nyoma, hogy lett volna másféle mikve.

Az 1840-es években, amikor a templom elkészült, még viszonylagos béke volt a zsidók között. Az 1848/49-es szegedi országgyűlés az utolsó ülésén kimondta ugyan a zsidók emancipációját, a törvény azonban a szabadságharc bukása miatt már nem lépett életbe. A zsidók közül annyian támogatták a szabadságharcot, hogy a bukás után jó néhány hitközségre nagyon jelentős büntetést szabtak ki. Az emancipáció elhúzódott egészen az 1867-es kiegyezésig.

Ha 1868-ban az ember körülnézett, a vallásosságnak számos különböző szintjét találta. Akkor már olyan „borzalmak” is megtörténtek, hogy magyarul prédikált az egyik rabbi a templomban (zsinagógában). Abban az időben nem héberül, hanem jiddisül prédikáltak. Egyébként akkoriban már az is megesett, hogy bizonyos rabbik olyan palástot vettek fel, mint a protestánsok, s nem vágták le a feleségük haját. Ez nem jelentette azt, hogy a zsidók megették volna a tréflit, szombaton kocsira ültek volna, vagy ne használták volna a mikvét – de mégis levetették a fekete ruhát, a pajeszukat rövidre vágatták, úgy néztek ki, mint a többi ember. Közben elindultak a galíciaiak ide, akik fordítva gombolták a kaftánjukat, talpig fekete ruhában jártak, pajeszosak voltak. Hirtelen sokféle zsidó lett az országban. A máramarosszigeti mélyen vallásos haszidoktól a szegedi nagyon „világi” zsidókig. Eger vallásos város volt, de itt is összevesztek az irányzatok. Az ortodox kivonult a templomból, és a status quo maradt. Itt soha nem volt neológ irányzat. Az ortodoxok építettek maguknak egy újabb zsinagógát, amit zsinagóga-galériaként használ ma a város. Sokkal később, valamikor a 20. század elején építettek egy, a szegedihez hasonló, nagy kupolás templomot a status quo hitközség hívei, amihez állami pénzt is kaptak. Mindegyik külön rabbit hívott magának. Nagy háború azonban nem lehetett, mert a temető közös maradt, és a Chevra Kadisa (a temetkezési és jótékonysági ügyekkel foglalkozó Szentegylet) is közös volt.

Egy kis történet: apám mesélte, hogy a Tanácsköztársaság idején Zalka Mátét mindenki ismerte, és azt mondták itt Egerben, hogy ez a fiú járt a templomban. Úgy hírlett, hogy mielőtt Zalka Máté kikerült az orosz frontra – tiszt volt, ha jól tudom –, Egerben állomásozott, és járt az ortodox templomban, ahol nyilván imádkozott. Erről is „híres” zsinagóga az egri.

Felmenőim esetében két nagyon különböző, egymástól társadalmilag és kulturálisan elég messze eső családról beszélünk. Habár vallástartó családokról volt szó, de a vallásosság mélysége, mértéke láthatóan eltért. Nem beszéltünk erről soha otthon, csak abból látszott, hogy ki miként élt; ebből kifolyólag nem tudom, helyesen érzékeltem-e, hogy a Schwarzok, vagyis az apai ági felmenőim a saját környezetükhöz, a zsidóságukhoz képest liberálisok voltak. Apám soha nem beszélt arról, hogy az ő nagyanyja vagy anyja parókás lett volna, míg az anyai ági családomban ez teljesen természetes volt. Anyai nagyszüleim nagyon vallásosak voltak, főleg, ahogy mondtam, az anyai nagyanyám. Az az érzésem, hogy be voltak zárva a vallás és a munka világába, és meg sem próbáltak kilépni onnan. Ezzel szemben az apai nagyszüleim feltétlenül városi embereknek számítottak amellett, hogy hithű zsidók voltak – tartották a vallást, nem lépték át annak határait, de érzésem szerint másképpen éltek, mint ami abban az időben megszokottnak számított. A család már régóta nagypolgári életet élhetett: ennek egyik kézzelfogható jele, hogy az ükszüleim festményt készíttettek magukról. Mindkettejükről fennmaradt egy-egy festett portré, ami abban az időben ritkaságszámba mehetett a polgári családoknál is. Főleg a zsidó családoknál, s főként a hithű zsidóságban.

Volt egy tóránk az egri templomban. A Schwarz-féle tóra. Nem tudom, melyik felmenőm vásárolta, a nagyapám, a dédapám vagy az ükapám. Ez a tóratekercs az örökösödési rend szerint mindig apáról fiúra száll. Hogy István előtt miért Schwarz Gáborhoz került, pontosan nem tudom – valószínűleg azért, mert csak ő maradt Egerben. A háború előtt úgy tűnt, hogy Schwarz István ágára száll – nem virtuálisan, mert kézzel fogható, de a tóra nem változtat helyet, bent volt az egri ortodox templomban. Hogyan maradt meg a háborúban, azt nem tudom. A nagybátyámnak, Schwarz Pista bácsinak elvitték a lányát és a fiát feleségestül, és nem jöttek vissza. Az apámnak is elvitték az első feleségét és a két lányát Auschwitzba, ők sem jöttek vissza. Azért is Pista bácsi ágán kellett volna öröklődnie, mert neki volt fia. A háború után viszont neki két lánya született az újabb házasságából, az apámnak pedig egy fia, én. Ebből következően a férfiág átszállt Schwarz István ágáról a Schwarz – akkor már Székely – Endre-ágra. Amikor a nagybátyám elment Izraelbe, szó volt róla, hogy magával vinné a tórát, de apám nem engedte, mert ez egri tóra. Nem tudom, miért ragaszkodott hozzá akkor, pláne hogy később az én tudomásommal, de még nem a jóváhagyásommal, eladta. Azt hiszem, kikerült Amerikába. Valamikor az 1960–1970-es években adhatta el, 1963 és 1978 között (1963-ban disszidált a nővérem, és 1978-ban halt meg az apám). Ez már annak a jele volt, hogy mit gondoltak ők akkor a zsidóság sorsáról, jövőjéről Magyarországon. Részben arról lehetett szó, hogy a tórát kimenekítik, részben anyagi megfontolásokról is. Jelentős összeget fizethettek érte, s így kikerült a családból; nem tudom, hova, nem tudom, miért. Nem is tudom, hogy visszavásárolnám-e, ha egyszer felajánlanák. Ahogy ismerem magam, valószínűleg igen.

Hogy is lett a Schwarzból Székely? A nagyapám még Schwarz Gábor volt. Négy gyereke közül három még az első világháború előtt és alatt magyarosított Székelyre. Schwarz Irén, Eta és Endre lett Székely, míg a második gyerek, a nagyobbik fiú maradt Schwarz István. Talán ő volt a leginkább hagyományőrző a családban. A távolabbi rokonok, akik közül elég kevéssel találkoztam, nagyrészt maradtak Schwarzok; apám egyik unokatestvére Szegőre magyarosított. Ismerve ezt a kevés embert, azok magyarosítottak inkább, akik világiasabbak voltak, kevésbé vallásosak. Ez nem a mai „kevésbé vallásos”-t jelenti, mert ők mind megmaradtak az ortodox közösségen belül. Ma már azt mondanánk róluk itt Magyarországon, hogy nagyon vallásos emberek.

A szüleim közös története

1945 tavaszára apám és anyám is, külön utakon, visszatért Egerbe. Legjobb tudomásom szerint apám kinyitotta régi üzletét, az úgynevezett úri boltot. Anyám nem nyitotta ki a nagyapám üzletét. Szembesültek azzal, hogy apámnak elvitték a két lányát, a feleségét, a nővérét, és nyilván még számtalan rokonát, akik közül egy sem jött vissza. A nagynénémnek, Irén néninek, akinél apám is bujkált, árja párja volt, kikeresztelkedett, később valami hamis papírral is rendelkezett, így az ő családjával nem történhetett ilyen tragédia. A második testvér, István nagybátyám szintén munkaszolgálatos volt, neki is elvitték a fiát, a lányát, a feleségét, őket is meggyilkolták. A távolabbi rokonokat nem tudnám felsorolni, de biztos nagyon sokan voltak.

Ebben az időben apámék egy Glück nevű távoli rokontól örököltek másod-unokatestvéri szintig egy szőlőt Egerben, a Kisgalagonyás-hegyen, ami legjobb tudomásom szerint hat hold volt. Akkoriban a földet holdban mérték. Ennek a története 1991-ben köszönt vissza. Apámé és a nagybátyámé lett a szőlő fele, a másik feléről pedig mindig azt mondta apám, hogy gondnokként kezeli, de hogy kinek a javára, és mi lett az abból befolyó jövedelemmel, azt nem tudom. Tudomásom szerint apám nem ismerte ezt a Glück nevű rokont. Olyan széles körben kiirtották a családot a háború alatt, hogy olyan rokontól örököltek, akit nem is ismertek. Nyilván neki nem maradt közvetlen leszármazottja, közelebbi rokona. A másod-unokatestvérek, akik 1991-ben megkerestek, szintén örököltek a szőlőből, amit az apám kiváltott, vagyis megvette tőlük, amiért halálukig nagyon hálásak voltak, mert abból a pénzből tudták megvenni az első pesti lakásukat, amit apám fizetett nekik a szőlőért. Minden jel arra mutatott, hogy apám viszonylag nagyobb vagyont – ékszert, aranyat – tudott átmenteni valamilyen módon a háború alatt, mert egyrészt a szőlőt ki tudta fizetni, másrészt a boltot meg tudta nyitni újra, harmadrészt, és itt jön anyám a képbe, közös üzletet tudtak indítani az anyámmal.

Amikor külön, de nagyjából egy időben hazagyalogoltak Pestről, akkor apám beköltözött a saját házába. (Egerben a vár alatt van az Almagyar utca, az Almagyar utca 12. pedig a Gólya utca és az Almagyar utca sarkán. Ez volt az anyai nagyapám háza, a szomszéd ház pedig, az Almagyar utca 14. volt az apám villája.) Az anyám közölte, hogy ő abba a házba, ahonnan elvitték a szüleit, nem fog beköltözni, ezért a két testvéremmel az Almagyar utca 16.-ba költözött, a Chevra Kadisa többlakásos, emeletes házába, egy emeleti lakásba.

Az biztos, hogy a gettó felszabadulásáig nem tudtak semmit a rokonokról. Utána, azt gondolom, mire ők hazaértek, Egerben már kellett lennie valami újságnak. Akkor szembesülhettek azzal, hogy mi történt Auschwitzban. Tehát valami módon viszonylag korán kiderült apám és anyám számára is, hogy a családjukat megölték. Voltak, akik túlélték, és visszatértek Auschwitzból, és nemcsak azt tudták, hogy mi történt ott, hanem hogy mi történt a családjukkal. Anyám egyébként pontosan nem tudta.

Az egri letelepedés tehát úgy történt, hogy anyám megjelent a két testvéremmel, és beköltöztek egy Almagyar utcai lakásba. Hogy honnan vitték a bútort, nem tudom, talán a nagyszüleim bútorai voltak. Apámnak ugyan kirabolták a lakását, de be tudott költözni. A bútor egy része megmaradt, például az a könyvszekrény és íróasztal, ami mind a mai napig nálam van, a két arckép az ükszüleimről, és más képek, azokat ugyanis nem lehetett elásni. Elásni az aranyat, ezüstöt, brillgyűrűket lehetett, amit az apám, úgy tűnik, teljes egészében megtalált. Anyám ezzel szemben nem találta meg a nagyapám értékeit.

Apám megnyitotta az üzletét, és az jól ment. Ugyanazt árusította, mint a háború előtt, méteráru-konfekciót. Ez bérelt üzlet volt a háború előtt is, és azután is. Ami lepusztult, azt apám hozatta rendbe. A háború utáni fényképek szerint az volt a különbség, hogy azelőtt a Székely-féle üzlet üvegkirakatai hajlított üvegű vitrinek voltak, de ezek a háború alatt összetörtek, apám pedig a háború után nem tudta ezeket megcsináltatni – pedig úgy tűnt, nagyon szerette volna –, így sima üvegre cseréltette ki. – Találkoztam olyan emberekkel, akik ebben az üzletben dolgoztak a háború után. 1951-ig békében folyt tovább a kereskedés. Akkor ebből az üzletből egy sokkal kisebb üzletbe telepítették át apámat, mely 1952-ig működött.

Anyám talált két egri parasztasszonyt, két testvért, Annus nénit és Rózsi nénit. (Ők csak nekem voltak nénik, neki Annus volt, és Rózsi.) Annus néni a háború előtt férjhez ment, Román Kálmánnénak hívták, gyereke is volt, a kis Kálmán. Még két fia született a háború után. Anyámmal hármasban tésztagyárat hoztak létre. Tudomásom szerint a két parasztasszony gyúrta a tésztát, anyám pedig beszerezte az alapanyagokat, és eladta a kész terméket. A történetből számomra az is kiderült, hogy anyámnak akkor még nem volt tőkéje a vállalkozáshoz. Hogy milyen alapon dumálta rá apámat akkor, azt nem tudom, de apám adott hozzá pénzt. (Pontosabban valamilyen briliánsgyűrűk kerültek elő, abból lett a liszt.) Azt a történetet hallottam otthon, hogy az mind szép volt, hogy anyámék létrehozták a tésztagyárat, s azt az apám finanszírozta, de soha egy fillért nem kapott vissza abból a pénzből. Valahogy kézen-közön a három asszony fölélte. Nem elsikkasztották, hanem fölélték – láthatóan nagyon jól megéltek. A szüleim aztán addig üzleteltek együtt, amíg végül összeköltöztek. Nem tudom, hogy addigra holttá nyilvánították-e apám feleségét és a két lányát, de az biztos, hogy anyám első férjét még nem. Úgy tudta, hogy elpusztult az orosz fronton. Egyszer csak megjelent anyámnál a sógora, Friedmann Jenő. (Közbevetőleg: anyám első férjét, Friedmann Dezső bácsit nem ismertem, de Jenő bácsit igen. Pedig mindkettő sokáig élt. Gyerekkoromban Friedmann Jenőék voltak látogatóban Egerben, találkoztam velük, nyilván Dezső is látott engem, mert kb. egyéves lehettem, amikor meglátogatta anyámat és a testvéreimet. De rá nem emlékszem, csak Friedmann Jenőre.) Szóval ez a Jenő meglátogatta anyámat közvetlenül a háború után, és elmondta: a miskolci hitközségnél kifüggesztett veszteséglistán szerepel a bátyja, Friedmann Dezső. Ez azt jelenti, hogy munkaszolgálatosként meghalt. Jenő bácsi kijelentette, hogy ő szívesen elvenné anyámat feleségül. A zsidó köztudatban él az a téves vallási törvény, hogy az elhalt testvér özvegyét el kell venni feleségül, ha gyerek van, hogy fölneveljék. De a törvény nem így szól – ezt nem tiltja ugyan, de nem így szól. A törvény azt mondja, hogy az elhalt fiútestvér feleségét akkor kell elvenni, ha nem volt gyerekük. Ennek az az oka, hogy fönn kell tartani mindenkinek a nevét, és ha majd a sógorházasságból születik fiúgyerek, annak azt a nevet kell adni, ami az elhalt neve volt, így a név fennmarad. Tehát a sógorházasság akkor kötelező – és a kötelezőt tegyük kicsit idézőjelbe –, ha a sógornőnek az első házasságból nem született gyereke. Anyám esetében tehát vallási szempontból nem volt kötelező a sógorházasság, mert ekkor már volt egy lánya és egy fia. Mindenesetre anyám, nem tudom, milyen meggondolásból, de elhajtotta Jenő bácsit. Friedmann Jenő nem kellett férjnek. Tíz-tizenöt éves lehettem, amikor láttam ezt a Friedmann Jenőt, nagyon alacsony ember volt, és anyámat ismerve úgy gondolom, hogy neki ez a pici ember nem kellett. Hogy a férje, Friedmann Dezső mekkorára nőtt, azt nem tudom, de az egy kényszerhelyzet volt, nem nagyon lehetett beleszólása a házasságba, ellenben itt teljesen önállóan döntött. Nem vagyok abban biztos, hogy az elutasításban nem volt-e már benne Székely Endre. Apám magas ember volt, 180 centi körül, Friedmann Jenő meg lehetett úgy 165 centi. Szerintem anyámnál ez szempont volt. Jenő bácsinak azt mondta, hogy Friedmannból egy már elég volt az ő életében, még egy Friedmann-nal nem kezd. Legjobb tudomásom szerint – inkább az apám, mint az anyám mesélte így – Friedmann Jenő nagyon jó természetű, szelíd ember volt. Lehet, hogy az anyámnak ez a tutyimutyiság sem nagyon tetszett, tehát szerinte Friedmann Jenőnek csak hátrányai voltak. Nem tudom, végül Friedmann Jenőnek született-e gyereke, de felesége volt, mert vele jött el Egerbe, a nénire is emlékszem, körülbelül egymagasak voltak. Anyám gond nélkül kimagaslott a két ember közül, az én emlékezetem szerint.

Anyám tehát összeköltözött apámmal, s a két féltestvérem is vele. Őket akkor még Friedmann Annának és Friedmann Istvánnak hívták. A nevekről is érdemes beszélni. A nővérem hivatalos neve eredetileg Friedmann Anna Mária. Ez se nagyon zsidós név; anyám neve, a Katalin még elmegy, a nagyanyám neve, Eszter különösen; Regina, anyám nagynénje is megszokott név, de az Anna (és pláne a Mária) nem zsidós név. Ez azért érdekes, mert két mélyen vallásos családból származó embernek lett Anna az első gyermeke. Anyám a nagyon vallásos Róth családból származott, a férje pedig a nagyon vallásos Friedmann családból. A második gyerek István volt. Ez sem zsidós név egyáltalán. Ez azért is érdekes, mert az én apai ükapámat is Istvánnak hívták, a bátyámnak pedig Friedmann, később Székely István volt a neve. Később már Székelynek hívták ezeket a gyerekeket, ami nyilván dühítette a vér szerinti apjukat, aki közben Földire magyarosított. Nem is tudom, hogy lehetett volna megoldani a válás után, hogy Földi legyen a nevük. A Friedmann nevet a gyerekeknél Székelyre magyarosították, tehát nem örökbefogadás, hanem magyarosítás miatt hívták így őket hivatalosan.

Említettem, hogy valamikor 1946-47-ben anyámnak már lehetett egy spontán vetélése az én megszületésem előtt. Hogy ez az apámmal való házasságkötése előtt vagy után történt, nem tudom. Szépen, békében éltek együtt, amikor előkerült anyám első férje. Nem ritka történet. Anyámat teljesen váratlanul, derült égből villámcsapásként érte a férj megjelenése.

Friedmann Dezsőt mégsem lehetett Székely Endréhez beköltöztetni, ezért anyám beszállásolta abba a lakásba, ahol korábban lakott, mielőtt összeköltözött apámmal. Megkezdődött egy alkufolyamat: anyám elválik, és hozzámegy apámhoz, Dezsőnek pedig útilaput kötnek a talpára. Apám végül is kifizette Friedmann Dezsőt, aki elment, és letelepedett Pesten. Korábban már megkezdődött a holttá nyilvánítása, de a folyamat a megjelenésével persze megszakadt. Anyámnak el kellett válnia polgári módon, és el kellett válnia zsidó módon is. Úgy tűnik, ebben Friedmann Dezső együttműködő volt, ami szerencse, mert anyám csak úgy tudott elválni a vallásnak megfelelően, ha Friedmann Dezső getet (válólevelet) ad.

A zsidó vallás szerint a válást csak a férfi kezdeményezheti. A gettel, a válólevéllel a férj elengedi a feleségét. A feleség akkor mehet újra férjhez, akkor lesz szabad, ha getet kapott. A férfi ezt magyarázat nélkül megtagadhatja, és ez ellen nem lehet tenni semmit. Ma Izraelben megvan arra az esetre a büntetőjogi eljárásrend, ha a férfi nem akar getet adni. Izraelben csak vallási anyakönyvezés létezik. A házasságkötés és a válás a rabbi kezében van. Börtönbe lehet küldeni azt a férfit, aki nem ad getet, ha azonban megmakacsolja magát, akkor további kényszerre nincs lehetőség. De abban az időben a zsidók nem tudtak mit csinálni, ha a férj akkor sem akart getet adni, ha már nem éltek együtt, akkor sem, ha a férfi új asszonyt vett feleségül. Mert a férfinak elvben több felesége is lehet, csak az asszonynak nem lehet több férje. Egerben akkor volt egy rabbi, tehát ott megvolt a vallási feltétel a get megírásához.

Az Almagyar utca 12. és 14. volt a család tulajdonában. Ezt a két házat eladták, és megvették a Deák Ferenc utca 46.-ban álló ötszobás, alapvetően kétlakásos házat, egy négyszobás és egy egyszobás lakrésszel. A négyszobás rész volt a szüleimé, az egyszobás részben lakott egy házvezetőnő. Ez 1946-47 körül lehetett. Ide költöztek négyen, az apám, az anyám és anyám két gyereke. A pletykákból kiderült, hogy a kapcsolat nagyon nagy szerelemmé alakult a szüleim között, érzésem szerint mindkét oldalról. Anyámnak korábban volt egy rossz házassága; apámnak szerintem jó házassága volt, de a családját elvitték, és elpusztították Auschwitzban. Csupán az első feleség emlegetése okozott feszültséget a szüleim között. Apám mindent megtett azért, hogy anyám féltékeny legyen. Mindig emlegette „a drága megboldogult feleségét” és a lányait. Apámnak talán ez volt az egyetlen hibája, legalábbis másról nem tudok.

Anyám gyorsan felhagyott a tésztagyárral. Az egyik fő feladata az lett, hogy új gyereket hozzon a világra, ami nem volt olyan egyszerű. Anyám, mint említettem, visszament ahhoz az orvoshoz, aki már a nagyanyámat is gyógyította a Szabolcs utcai (eredetileg zsidó) kórházban. Bársony doktor korábban segítette a nagyanyámat, hogy anyám húga megszülethessen, és most az anyámat is. Elsősorban apám miatt volt nagyon fontos, hogy új gyerek legyen, mert ő vesztette el a gyerekeit. Mostohaapaként nagyon jól működött. A nővérem imádta, a bátyám is nagyon jól kijött vele. A bátyám alapvetően megregulázhatatlan gyerek volt, ezért őt később egy időre beadták Debrecenben egy cionista intézetbe. Ott valami baleset érte, ahogy emlékszem az elbeszélésekből, leesett a fáról, eltörte vagy a kezét, vagy a lábát, erre pánikszerűen hazahozták, és ott is maradt Egerben.

Az üzlet nagyon jól mehetett, mert eltartotta a családot, méghozzá úgy, hogy volt egy szakácsnő, egy házvezetőnő vagy szobalány, és amikor 1948-ban megszülettem, fölvettek hozzám egy dadust. Mészáros Irmának hívták, ő volt az „Imma”. A szobalányra nem emlékszem. Már akkor – a tésztagyártól egészen halálukig – nagyon jó kapcsolatban voltunk a Román családdal. A szakácsné, aki uralta az egész házat, a tésztagyárból ismerős Román Kálmánné, Annus néni volt. Érdekes viszony lehetett. A férjét hadifogságba hurcolták a Szovjetunióba, és ő egy gyerekkel maradt itthon.

A testvéreim ott éltek Egerben. A bátyám iskoláiról nem tudok; valószínűleg Egerben kezdhette az iskolát. A nővérem a háború előtt két osztályt végzett Pesten a Sziget utcai elemiben, aztán a harmadik osztályt már nem fejezte be. A háború után Egerben íratták be az angolkisasszonyok iskolájába, ugyanoda, ahová a másik két nővérünk is járt, akiket nyolc- és tizenhat éves korukban vittek el Auschwitzba.

A nővéremet az angolkisasszonyok felkarolták, elvégeztették vele az elemi harmadik osztályát is, amit nem végzett el a háború miatt, és így utolérte a saját korosztályát. Volt egy mentora, egy Mater Orsovai nevű apáca, aki fölzárkóztatta őt a többi gyerekhez. A nővéremnek nagyon jó emlékei voltak erről az apácáról. Egy későbbi történetem vele kapcsolatban: az egyetem után a második munkahelyem a Pest Megyei Tanács Budai Járási Hivatala volt, ahol először pénzügyi osztályvezető-helyettes, majd osztályvezető lettem. A Budai Járási Hivatalnak elég sok szociális intézménye volt, többek között Piliscsabán is működött egy egyházinak nevezett szociális otthon. Azért hívták így, mert az egyházból voltak ott az idősek, de azért ez egy tanácsi intézmény volt, tehát az állam tartotta fönn. Egyszer pénzügyi osztályvezetőként elmentem oda, és találkoztam Mater Orsovaival. Érdekes helyzet volt, mert ő emlékezett a nővéremre, ugyanakkor az apácák nagyon tartottak tőlem. Igencsak kimért és rossz hangulatú találkozó sikeredett, én sem tudtam feloldódni. Annyi emlékem van még, hogy beszéltünk a szociális otthon vezetőjéről, akit – ugyanúgy, mint az apácák a zárdákban – anyánknak neveztek maguk között. Előttem is kicsúszott a szájukon, és nagy zavarba jöttek, hogy nem otthonvezetőnek, hanem anyánknak mondták. Olyan érzésem volt, hogy ők a tisztségre maguk közül választhatták, és a hivatal ezt elfogadta.

Ott tartottam, hogy a szüleim elköltöztek a Deák Ferenc utcába. Azt a történetet mindig el szoktam mesélni, hogy én a Deák Ferenc utcában születtem, a Sztálin útról lakoltattak ki minket, a Lenin útra költöztünk vissza, és ha napjainkban megnézem a szülőházam, megint a Deák Ferenc utcában van. A ház nem költözött, csak az utcanév változott. A Deák Ferenc utca nagyon elegáns része Egernek, és ha úgy kellene felosztani, hogy zsidó vagy nem zsidó rész, ez bőven a város nem zsidó részéhez tartozik. Nem csak azért, mert a református templomtól kétháznyira esik a városközpont felé.

Családfák

Apai ág

Anyai ág

Képek

A sályi temető – nekem itt kezdődött

Ükanyám, Schwarz Johanna

Ükapám, Schwarz István

Schwarz Gáborné és unokája, Székely Gabriella, 1942 előtt

Tartalom

A család

Az egri zsidó közösség a világháborúkig

Apám története

Anyám története

A szüleim közös története

Milyen zsidó élet volt Egerben?

Az egri zsidóság 1957-ig

A testvéreim

Anikó, a nővérem

A bátyám története(i)

Az én történetem

1956, és ami utána jött

Iskoláim

Egyetem

Munka, család, házasságok

Rendszerváltozás

A Mazsike

A Városháza

A Lauder – ahogy én emlékszem

Alapítványok

Galéria, tanulás

Mit akartam az élettől?

Családfák

Képek

Személyek mutatója

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3491 0
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License