Fordította

DRANKA ANITA

NESET ADRIENN

PALKÓ KATALIN

PÉK ZOLTÁN

WERTHEIMER GÁBOR

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: YOU LIKE IT DARKER

Copyright © Stephen King, 2023

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Dranka Anita, Neset Adrienn, Palkó Katalin, Pék Zoltán, Wertheimer Gábor, 2024

TARTALOM

Két tehetséges suttyó

Az ötödik lépés

Kretén Willie

Danny Coughlin rossz álma

Finn

A messze szálló út

Vörös képernyő

A turbulencia-szakértő

Laurie

Csörgőkígyók

Az Álmodók

A Válaszember

Utószó

KÉT TEHETSÉGES SUTTYÓ

1

Apám – az én híres apám – 2023-ban hunyt el, kilencvenévesen. Két évvel előtte kapott egy e-mailt egy Ruth Crawford nevű szabadúszó újságírótól, aki interjút kért tőle. Én olvastam fel neki, ahogy minden személyes és üzleti levelét, mert addigra lemondott az összes elektronikus eszközről: először az asztali számítógépről, aztán a laptopról és végül az imádott mobiljáról is. A látása ugyan nem romlott, de azt mondta, az iPhone képernyőjétől fejfájást kap. A temetés utáni fogadáson Goodwin doki azt mondta nekem, elképzelhető, hogy a fater már jó néhány minisztrókot elszenvedett, ami végül egy nagyhoz vezetett.

Nagyjából akkoriban, amikor már mobilt sem használt – öt-hat évvel a halála előtt –, otthagytam a Castle megyei iskolafelügyelői állásomat, korengedményes nyugdíjba mentem és attól kezdve teljes állásban apámnak dolgoztam. Tennivaló volt bőven. Volt ugyan házvezetője, de éjjelente és hétvégén az összes feladat rám hárult. Reggel segítettem neki felöltözni, este levetkőzni. Főleg én főztem, és feltakarítottam, amikor apa éjjel nem ért ki időben a fürdőszobába.

Ezermestere is volt, de addigra maga Jimmy Griggs is meszelte a nyolcvanat, úgyhogy apránként azokat a dolgokat is én csináltam meg, amire Jimmynek nem jutott ideje: apa nagy becsben tartott virágágyásainak gondozásától az eldugult eresz kitisztításáig mindent. Bentlakó ápoló szóba sem került, habár Isten a tudója, hogy a fater megengedhette volna. A negyven év alatt megírt tucatnyi megabestsellernek köszönhetően volt mit a tejbe aprítania.

Fater utolsó „lebilincselő ajtótámasza” (Donna Tart, New York Times) nyolcvankét éves korában jelent meg. Letudta a kötelező interjúköröket, pózolt a kötelező fényképekhez, majd bejelentette, hogy visszavonul. A sajtónak elegánsan, a „rá jellemző humorral” (Ron Charles, Washington Post). Nekem így: „Istennek hála, hogy vége ennek a baromságnak.” A Ruth Crawfordnak – szó szerint kerítésen keresztül – adott informális interjún kívül soha többé nem nyilatkozott. Sokszor kérdezték, de mindig nemet mondott. Azt állította, hogy már mindent elmondott, amit akart, még olyasmit is, amit talán jobb lett volna, ha megtart magának.

– Ha elég interjút adsz, néha kiszalad a szádon ez-az – mondta nekem egyszer. – Persze pont erre fognak emlékezni, és minél öregebb leszel, annál valószínűbb, hogy megesik veled.

A könyvei azonban továbbra is fogytak, így aztán az üzleti ügyeivel is foglalkozni kellett. Megbeszéltem vele a szerződéshosszabbításokat, borítóterveket és azt a néhány filmes vagy tévés ajánlatot, kötelességtudóan elolvastam minden interjúkérést, miután maga már nem bírta. Mindegyikre nemet mondott, beleértve Ruth Crawfordét is.

– Küldd el neki a szokásos választ, Mark. Hízelgő kérés, de kösz, nem. – Azért habozott, mert ez kicsit különbözött a többitől.

Crawford apámról és régi barátjáról, David „Butch” LaVerdiere-ről akart írni, aki 2019-ben elhunyt. Faterral elrepültünk a temetésére a nyugati partra egy bérelt Gulfstreamben. Fater mindig vigyázott a pénzére – nem volt smucig, de vigyázott rá –, és annak az útnak a brutális költsége sokat elárult arról, mit érez az iránt az ember iránt, akit én világéletemben Butch bácsinak hívtam. Az az érzés erős maradt, noha legalább tíz éve nem látták már egymást.

Fatert felkérték, hogy beszéljen a temetésen. Azt hittem, nem fog – a reflektorfény elutasítása mindenre kiterjedt, nem csak az interjúkra –, de vállalta. A pódiumra nem ment ki, csak a botjára támaszkodva felállt. Mindig is jól tudott beszélni, és ennek a képességének a kor sem vetett gátat.

– Butch meg én a második világháború előtt jártunk iskolába, aminek csak egy terme volt. Egy kis helyen nőttünk fel, ahol nem volt sem közlekedési lámpa, sem aszfaltozott út. Kocsikat javítottunk meg és javítottunk fel, előbb űztük a sportot, aztán másoknak segítettünk benne. Felnőtt férfiként részt vettünk a helyi politikában és vezettük a szeméttelepet… most, hogy belegondolok, a két munka nagyon hasonló. Vadásztunk, horgásztunk, nyáron bozóttüzeket oltottunk, télen hókotróval takarítottuk az utakat. Közben feldöntöttünk egy rakás postaládát is. Már akkor ismertem Butchot, amikor még senki nem tudta a nevét vagy akár az enyémet a környéken kívül. Meg kellett volna látogatnom ezekben az utolsó években, de lefoglaltak a saját dolgaim. Van még idő, gondoltam. Persze mindig ezt gondoljuk. Aztán elfogy az idő. Butch remek művész volt, de egyúttal jó ember is. Szerintem ez fontosabb. Talán nem mindenki szerint, de nem baj, ez nem baj. A lényeg, hogy mindig vigyáztunk egymásra.

Lehajtott fejjel gondolkodott.

– A mi maine-i városkánkban az ilyen barátságra azt mondják: mindent magába zár.

Magába is zárt, beleértve a titkaikat is.

Ruth Crawford igencsak jelen volt a neten, ellenőriztem. Tucatnyi helyen publikált cikkeket, főleg nagyinterjúkat, jobbára helyi vagy regionális kiadványokban (Yankee, Downeast, New England Life), de néhány országosban is, például közölték egy írását a szellemi sötétségben élő Derry kisvárosról a New Yorker-ben. Laird Carmody vagy Dave LaVerdiere esetében úgy gondoltam, jó kiindulási alapja volt a javasolt sztorihoz. A tézismondata fel-felbukkant a faterról vagy Butch bácsiról írt cikkeiben, de a mélyére akart ásni: két ember ugyanabból a maine-i kisvárosból, és mindkettő híres lesz, a kultúra más-más területén. Sőt, mi több, Carmody és LaVerdiere is a negyvenes évei közepén lett sikeres, amikorra a legtöbb férfi és nő inkább már lemond a fiatalkori ambíciójáról. Beleássák magukat a megszokásba, és nekilátnak bebútorozni, ahogy egyszer fater fogalmazott. Ruth körül akarta járni, hogyan lehetséges ilyen valószínűtlen egybeesés… már ha valóban egybeesés.

– Muszáj, hogy legyen valami oka? – kérdezte fater, amikor felolvastam neki Ms. Crawford levelét. – Erre céloz? Gondolom, sosem hallott az ikrekről, akik ugyanaznap nyertek sok pénzt a lottón más-más államban.

– Hát, az nem feltétlen volt véletlen – jegyeztem meg. – Feltéve, ha egyáltalán nem most találtad ki.

Hagytam neki időt válaszolni, de csak megeresztett egy mosolyt, ami jelenthetett bármit. Vagy semmit. Folytattam:

– Azok az ikrek felnőhettek olyan házban, ahol imádták a szerencsejátékot. Akkor már kevésé valószínűtlen, nem? És mi van a rengeteg lottószelvénnyel, amit megvettek és ami nem nyert?

– Nem értem, mire akarsz kilyukadni, Mark – mondta fater még mindig azzal a mosollyal. – Te tudod?

– Csak arra, hogy megértem, ezt a nőt miért érdekli, hogy te is meg Dave is Senkipusztáról jöttök és életetek delén teljesedtetek ki. – Felemeltem a kezem, hogy mutassam a macskakörmöket: – Talán a sors akarta így?

Fater ezen elgondolkodott, közben a fehér borostát dörgölve a mélyen ráncos arcán. Aztán megrázta a fejét.

– Csak írj neki egy kedves levelet, mondd meg, hogy passzolok, de sok sikert kívánok neki a jövőben.

Ezt is tettem, de volt valami fater ábrázatában, ami nem hagyott nyugodni. Egy olyan ember arca volt, aki sokat tudna mesélni arról, ő meg Butch hogyan érték el a sikert és a vagyont… csak nem akar. Inkább magába zárja.

Ruth Crawford talán csalódott, hogy fater nemet mondott az interjúra, de nem adta fel a projektet. Akkor sem adta fel, amikor tőlem is interjút kért, és én is nemet mondtam azzal, hogy apám nem akarná, ha már ő visszautasította, és különben is csak annyit tudok, hogy apám mindig is odavolt a történetekért. Rengeteget olvasott, akárhová ment, egy könyv lapult a hátsó zsebében. Csodás meséket mondott nekem kiskoromban, néha le is írta spirálfüzetbe. Ami meg Butch bácsit illeti, festett egy faliképet a szobámba: labdázó fiúk, szentjánosbogarakat fogó fiúk, horgászbotos fiúk. Ruth persze látni szerette volna, de régen rá lett festve, még akkor, amikor kinőttem az efféle gyerekes dolgokból. Amikor fater és Butch karrierje elstartolt, akár a rakéta, én a Maine-i Egyetemre jártam, hogy pedagógusdiplomát szerezzek. Ahogy a régi mondás tartja: aki nem tudja, tanítja, és aki nem tudja tanítani, az a tanárokat tanítja. Apám és a legjobb barátja sikere, mondtam, engem is ugyanannyira meglepett, mint bárki mást a városban. Van egy másik régi mondás arról, hogy Názáretből semmi jó nem származhat.

Ezt mind beleírtam a levélbe Ms. Crawfordnak, mert sajnáltam – egy kicsit –, amiért nem kapja meg az áhított interjúját. Azt is írtam, hogy bizonyára voltak álmaik, a legtöbb férfinak vannak, de nem beszéltek róla. Én abban a hitben éltem, hogy fater történetei és Butch bácsi vidám képei csak hobbi, mint a fafaragás vagy a gitározgatás. Amíg el nem kezdett ömleni a pénz. A gépelt levélhez hozzábiggyesztettem kézzel: És megérdemelték!

Castle megyében huszonkét önkormányzattal rendelkező település található. Castle Rock a legnagyobb; Gates Falls a második legnagyobb. Harlow, ahol felnőttem Laird és Sheila Carmody fiaként, még csak az első tízben sincs benne. Pedig a gyerekkorom óta jócskán megnőtt, és a fater – aki egész életét Harlow-ban töltötte – néha azt mondta, szinte rá sem ismer már. Az ő iskolájának egy terme volt; az enyémnek négy (mindkét teremben két osztály); a mostaninak pedig nyolc, geotermikus fűtő- és hűtőrendszerrel.

Fater gyerekkorában az összes út aszfaltozatlan volt, kivéve a 9-est, a Portland Roadot. Mire megszülettem, csak a Deep Cut és a Methodist Road volt földút. Ma már mind aszfaltozott. A hatvanas években egyetlen bolt működött, a Brownie’s, ahol öregemberek ültek körbe egy savanyúságoshordót. Ma van kettő-három, és a Quaker Hill Road amolyan centrum (ha így akarjuk nevezni). Van pizzéria, két szépségszalon és – hihetetlen, de igaz – egy jól menő körömszalon. Középiskola viszont nincs, ez nem változott. A harlow-i gyerekek előtt három lehetőség áll: a Castle Rock gimi, a Gates Falls gimi vagy a Mountain View középiskola, közismertebb nevén a Keresztény Akadémia. Vidéki tahók vagyunk: pickupot vezetünk, countryt hallgatunk, kávélikőrt iszunk, a republikánusok felé hajlunk. Nem sok minden szól mellettünk, kivéve két, innen származó embert: fatert és a barátját, Butch LaVerdiere-t. A két tehetséges suttyót, ahogy apa fogalmazott a Ruth Crawforddal folytatott beszélgetésben.

A szülei ott töltötték az egész életüket?, kérdezhetné egy nagyvárosi ember. Aztán MAGA is ott töltötte az egész életét? Hát van esze?

Van.

Robert Frost azt mondta, az otthon az a hely, ahol be kell, hogy fogadjanak. Egyúttal az a hely is, ahonnan indulsz, és ha szerencséd van, ott is végzed. Butch bácsi Seattle-ben halt meg, idegenként egy idegen földön. Talán ő nem bánta, de azért felmerül bennem, hátha jobban szerette volna valamelyik kis földutat és azt a tóparti erdőt, amit Harmincmérföldes erdőnek hívnak.

Noha Ruth Crawford kutatása – nyomozása – Harlow-ra összpontosult, ahol az alanyai felnőttek, itt nincs motel, még bed and breakfast sincs, így a Castle Rock-i Gateway Motelben rendezte be a főhadiszállását. Van viszont Harlow-ban egy idősotthon, ahol Ruth meginterjúvolt egy Alden Toothaker nevű fickót, aki apával és a barátjával járt iskolába. Aldentől tudta meg, hogy Dave miről kapta a becenevét. Mindig tartott a zsebében egy tubus Lucky Tiger Butch hajviaszt, amit gyakran használt, hogy a kefefrizurája elöl felálljon. Egész életében így hordta a haját (már amennyi volt neki). Ez lett a védjegye. Hogy akkor is hordott-e magánál Butch hajviaszt, miután híres lett, azt én sem tudom. Azt sem tudom, gyártják-e még.

– Általánosban sokat lógtak együtt – mesélte a nőnek Alden. – Két srác, aki szeretett horgászni vagy vadászni az apjával. Úgy nőttek föl, hogy tudták, mi a kemény munka, és nem is vártak mást az élettől. Lehet, hogy más korombeli aszongya, tudta, hogy azokból a fiúkból lesz valaki, de én nem mondom. Átlagos fickók voltak, aztán egyszer csak nem.

Laird és Butch a Gates Falls gimibe járt. Úgynevezett „általános oktatást” kaptak, ami olyanoknak szólt, akik nem terveztek továbbtanulni. Senki nem mondta ki, hogy nem elég okosak, egyszerűen feltételezték. Olyan órákra jártak, mint napi matek vagy akár üzleti angol, aminek a tankönyve oldalakon keresztül magyarázta – de diagramokkal ám –, hogyan kell helyesen összehajtani egy hivatalos levelet. Volt sok barkács- és autószerelés-órájuk. Mindketten fociztak és kosaraztak, habár fater leginkább csak a kispadot koptatta. Mindketten négyes átlaggal végeztek 1951. június 8-án.

Dave LaVerdiere beállt dolgozni az apjához, aki vízvezeték-szerelő volt. Carmody meg az apja autókat pofoztak helyre a család farmján, és aztán eladták a Peewee’s Car Martban, Gates Fallsban. Zöldségesstandjuk is volt a Portland Roadon, ami jó pénzt hozott.

Butch bácsi meg az apja nem jöttek ki egymással, és Dave végül a maga lábára állt: ereszeket javított, csöveket fektetett és néha kutakat ásott Gatesben és Castle Rockban. (Harlow-ban mindent az apja csinált, és esze ágában sem volt osztozni.) 1954-ben a két barát megalapította az L&D Szállítmányozást, ami többnyire azt jelentette, hogy a nyaralók szemetét hordták el a szeméttelepre. 1955-ben megvásárolták a szeméttelepet, amitől a város örömmel szabadult meg. Rendet tettek, elégették, amit kellett, bevezettek egy primitív újrahasznosító programot, és kártevőmentesítették. A város illetményt fizetett nekik, ami szépen kiegészítette a rendszeres keresetüket. A fémhulladék, főleg a rézvezeték még több pénzt hozott. A városban Kukásikreknek nevezték őket, de Alden Toothaker (és még néhány, ép memóriájú öreg) megnyugtatta Ruth Crawfordot, hogy ez ártalmatlan csipkelődés volt, és azok úgy is vették.

A szeméttelep olyan két hektár lehetett, és magas deszkakerítés vette körül. Dave erre festett képeket a városi életről, minden évben újabbakat. Habár a kerítés már rég nincs meg (és a szeméttelepből hulladéklerakó lett), fényképek azért maradtak róla. Azok a festmények hasonlítanak Dave későbbi műveire. Összejövetel, ami átfolyt kosárlabdameccsbe; kosárlabdameccs, ami átfolyt karikatúrába rég halott harlow-i lakosokról; tavaszi ültetés és őszi aratás képei. Megjelent rajtuk a kisvárosi élet minden aspektusa, ugyanakkor Butch bácsi Jézust is lefestette tanítványaival a nyomában (Júdás volt az utolsó a sorban, a képén tenyérbemászó vigyorral). Nem volt semmi különös egyik jelenetben sem, de életteli, derűs képek voltak. Mondhatni, előjelek.

Nem sokkal Butch bácsi halála után hárommillió dollárért kelt el egy LaVerdiere-kép, amin Elvis Presley és Marilyn Monroe kéz a kézben sétál egy kisvárosi karnevál fűrészporral leszórt ösvényén. Ezerszer jobb volt, mint Butch bácsi szeméttelepi képei, de illett volna közéjük: ugyanaz a bolondos humor, amit kiemel a mélyben lappangó kétségbeesés és – talán – megvetés. Dave szeméttelepi képei voltak a bimbó, az Elvis & Marilyn a virág.

Butch bácsi nem nősült meg, fater viszont igen. Volt egy gimis szerelme, Sheila Wise, aki elment továbbtanulni a Vermont Állami Tanítóképzőre. Amikor visszajött, hogy ötödikeseket és hatodikosokat tanítson a Harlow Elemiben, apám örömmel látta, hogy még mindig szingli. Udvarolt neki és meghódította. 1957 augusztusában házasodtak össze. Dave LaVerdiere volt apa vőfélye. Én egy évvel később érkeztem, és fater legjobb barátja lett az én Butch bácsim.

Olvastam egy recenziót fater első könyvéről, A zivatar-ról, amiben a kritikus azt írta: „Mr. Carmody izgalmas meséjének első száz oldalán nem sok minden történik, az olvasót mégis továbbcsalogatják a hegedűk.”

Ezt okos megfogalmazásnak találtam. Ruth Crawfordnak már nem sok hegedű maradt. A kép, amit Alden és mások szavaiból összerakott, két embert ábrázolt, akik egyformán rendesek, becsületesek és őszinték. Vidéki életet élő vidéki emberek. Az egyik megnősült, a másikat „megrögzött agglegény”-nek nevezték azokban az időkben, de a magánéletét még botrány szele sem csapta meg.

Dave húga, Vicky beleegyezett az interjúba. Azt mesélte Ruthnak, hogy Dave néha „felment a városba” – mármint Lewistonba –, hogy meglátogassa a sörös-zenés klubokat a Lisbon Streeten.

– A Hollyt nagyon bírta – mesélte, a Holiday Lounge-ra értve (rég nincs már meg). – Főleg akkor járt oda, ha Little Jonna Jaye játszott. Hű, de bele volt zúgva! Őt sosem hozta haza, olyan mázlija nem volt, de azért nem is jött haza mindig egyedül.

Vicky itt elhallgatott, mesélte nekem Ruth később, majd hozzátette:

– Tudom, mire gondol, Miz Crawford, manapság mindenki arra gondol, amikor egy férfi tartósan nő nélkül tölti az életét, de nem erről volt szó. A bátyám talán híres művész lett, de tutira nem volt meleg.

A két férfi közszeretetnek örvendett, mindenki ezt mondta. És törődtek a várossal. Amikor Philly Loubird szívrohamot kapott úgy, hogy a földje csak félig volt learatva, és vihar közelgett, fater elvitte kórházba Castle Rockba, közben Butch összeszedte pár cimboráját, és befejezték a munkát, mielőtt lepottyantak az első cseppek. Amikor faterra nem várt túl sok megjavítandó autó vagy munka a szeméttelepen, anyámmal pénzt gyűjtött az úgynevezett Szegényalapba. Fater és Butch a helyi önkéntes tűzoltókkal együtt oltottak bozót- és néha háztüzeket. Fiatalokat edzettek különféle sportokban. Egymás mellett sütögettek az önkéntes tűzoltók tavaszi vacsoráján és a nyár végét jelző barbecue-n.

Egyszerű vidéki életet élő vidéki emberek.

Hegedű nuku.

Aztán hirtelen ott termett egy egész nagyzenekar.

Sokat tudtam erről. Aztán még többet megtudtam magától Ruth Crawfordtól a Korner Koffee Kupban, a Gateway Motellel szemben, saroknyira a postától. Faternak oda jöttek a levelei, általában jókora kötegben. Miután felvettem a postáját, mindig megálltam a Koffe Kupban. A Kup kávéja erős közepes, annál nem több, na de az áfonyás muffinjuk! Életükben nem ettek jobbat, higgyék el.

Éppen a postát válogattam, hogy kiszűrjem a búzát az ocsúból, amikor valaki megszólított:

– Leülhetek?

Ruth Crawford volt, karcsúnak és nettnek látszott a fehér pantallóban, rózsaszín ujjatlan felsőben és hasonló maszkban (ez még a Covid első éve volt). Már csusszant is be a boksz túlsó felébe, én pedig felnevettem.

– Maga aztán nem adja fel, mi?

– Félénkségért egy leányzó sem kapott még Nobel-díjat – mondta, és levette a maszkot. – Milyen itt a kávé?

– Nem rossz. Mint azt maga is tudja, hiszen szemközt szállt meg. A muffin jobb. De akkor sincs interjú. Sajnálom, Ms. Crawford, nem tehetem.

– Nincs interjú, értettem. Minden, ami elhangzik, szigorúan kettőnk között marad, oké?

– Vagyis nem használhatja fel.

– Azt jelenti.

Jött a pincérnő, Suzie McDonald. Megkérdeztem, jár-e még az esti iskolába. Elmosolyodott a maszkja mögött, és azt mondta, jár. Ruth is meg én is kávét és muffint rendeltünk.

– Mindenkit ismer ebben a három kisvárosban? – kérdezte Ruth, amikor Suzie elment.

– Mindenkit azért nem. Amikor még iskolafelügyelő voltam, többet ismertem, sokkal többet. Kettőnk között, ugye?

– Abszolút.

– Suzie gyereket szült tizenhét évesen, mire a szülei kitették otthonról. Szentfazekak, a Megváltó Krisztus Templomából. A nénikéjéhez költözött Gatesbe. Azóta elvégezte a középiskolát, és most a County Extensionbe jár esti iskolába, amit a Bates főiskola szervez. Állatorvos akar lenni. Szerintem sikerül neki, és a kislánya szépen cseperedik. És maga? Jól érzi magát? Sokat megtudott a faterról és Butch bácsiról?

Elmosolyodott.

– Megtudtam, hogy az apja imádott száguldozni, mielőtt elvette az anyját… apropó, részvétem.

– Kösz. – Noha akkor, 2021 nyarán anyám már öt éve elment.

– Az apja felborult egy öreg farmer Dodge-ával, és egy évre elvették a jogosítványát, tudta?

Nem tudtam, és meg is mondtam neki.

– Kiderítettem, hogy Dave LaVerdiere kedvelte a lewistoni bárokat, és belezúgott az egyik helyi énekesnőbe, aki Little Jonna Jaye-nek nevezte magát. Kiderítettem, hogy a Watergate-dolog után ejtette a republikánus pártot, a maga apja viszont sosem.

– Nem, fater a halála napjáig a republikánusokra szavaz. De… – Előrehajoltam. – Még mindig kettőnk között?

– Még szép! – Mosolygott, de a szeme kíváncsian csillogott.

Szinte suttogóra fogtam a hangom:

– Másodszor nem Trumpra szavazott. Bidenre nem tudta rávenni magát, de Donaldból elege lett. Elvárom, hogy ezt a sírba vigye magával.

– Esküszöm. Kiderítettem, hogy 1960 és 1966 között Dave minden alkalommal megnyerte az éves piteevő versenyt, aztán visszavonult a versenyzéstől. Megtudtam, hogy az apja 1972-ig ült a vízbemártó széken a Régi idők fesztiválon. Vannak róla érdekes képek olyan régimódi fürdőruhában és kalapban… gondolom, vízálló lehetett.

– Nekem nagyon ciki volt. Kaptam érte rendesen a suliban.

– Megtudtam, hogy amikor Dave nyugatra ment, belepakolt minden szükségeset a Harley-Davidsonja nyeregtáskájába, és csak úgy elindult. Minden más holmiját a maga szülei adták el garázsvásáron, aztán elküldték neki a pénzt. A házát is a maga apja adta el.

– Szép kis jutalékért – tettem hozzá. – Ami jól jött. Akkor Butch bácsi már csak a festéssel foglalkozott, és abból a pénzből élt, amíg el nem kezdték venni a munkáit.

– És a maga apja akkor már írt.

– Igen, de még vezette a szeméttelepet. A kilencvenes évekig, amikor a város visszavásárolta tőle. Akkor lett belőle sima szemétlerakó.

– Megvette a Peewee’s Car Martot, és azt is eladta. A bevételt pedig a városnak adta.

– Komolyan? Ezt sosem mondta. – Bár abban biztos voltam, hogy anyám tudta.

– Így volt, és miért ne tette volna? A pénzre már nem volt szüksége, nem igaz? Addigra az írás volt a munkája, és az összes városi dolog csak hobbi.

– A jócselekedet sosem hobbi.

– Ezt az apja mondta?

– Anyám.

– Ő mit gondolt a sorsuk hirtelen változásáról? Nem is szólva a maga Butch bácsikájáéról?

Elgondolkodtam a kérdésen, amíg Suzie felszolgálta a muffint és a kávét. Aztán azt mondtam: – Ezt nem szeretném bolygatni, Ms. Crawford.

– Szólítson Ruthnak.

– Legyen Ruth… de akkor sem akarom bolygatni.

Megvajazta a muffinját. Olyan éles megrökönyödéssel nézett rám – nem tudom, mi másnak nevezzem –, amitől kínosan éreztem magam.

– Amit eddig összeszedtem, abból tudok írni egy jó cikket, amit eladhatok a Yankee magazinnak – mondta. – Tízezer szó, helyi színek és szórakoztató anekdoták. Az összes olyan maine-i szarság, amit az emberek imádnak, tele olyanokkal, hogy bezony ám meg itt vigyen el a ritka rosseb, ha nem igaz. Vannak képeim Dave LaVerdiere szeméttelepi festményeiről. Vannak képeim az apjáról, a híres íróról 1920-as évekbeli fürdőruhában, ahogy a városiak megpróbálják víztartályba pottyantani.

– Két dolcsiért három dobás. Minden bevételt a város jótékonysági szervezetei kaptak. Tapsoltak, amikor csak belecsobbant.

– Vannak képeim, ahogy csirkét szolgálnak fel turistáknak és nyaralóknak, mindketten kötényben és vicces kalapban, amin az áll: CSÓKOT A SZAKÁCSNAK.

– Sok nő szó szerint vette.

– Vannak horgásztörténeteim, vadásztörténeteim, jócselekedetek… mint amikor betakarították a szalmát a férfinak, aki szívrohamot kapott. Van a sztori, hogy Laird elkötötte azt az autót, és elvették a jogsiját. Ez mind megvan, és még sincs semmi. Úgy értem, semmi szubsztanciális. Az emberek imádnak beszélni róluk: ismertem Laird Carmodyt, amikor, ismertem Butchie LaVerdiere-t, amikor, de semmi nem magyarázza meg azt, ami lett belőlük. Érti, mit akarok mondani?

Mondtam, hogy értem.

– Magának tudni kell pár dolgot, Mark. Mi a fasz történt? Miért nem mondja el?

– Nincs mit elmondani – feleltem. Hazudtam, és azt hiszem, ő is tudta.

Emlékszem egy telefonhívásra 1978-ban, a nevelőtanárnő (akkor még volt ilyen) zihálva felmászott a Roberts Hall kollégium harmadik emeletére, hogy megmondja, anyám keres telefonon, és zaklatott a hangja. Lesiettem Mrs. Hathaway kis lakásába, előre rettegve attól, hogy mit fogok hallani.

– Anya? Minden rendben?

– Igen. Nem. Nem is tudom. Valami történt az apáddal, amikor vadászni voltak a Harmincmérföldes erdőben. – Aztán mintha most jutna eszébe: – És Butchcsal is.

A gyomrom lefelé liftezett; a heréim elindultak felfelé.

– Baleset történt? Megsérültek? Valaki…? – Nem bírtam befejezni, mintha attól, hogy megkérdezem, valaki meghalt-e, valóra is válna.

– Jól vannak. Testileg jól. De valami történt. Apád úgy néz ki, mint aki kísértetet látott. És Butch… ugyanilyen. Azt mondták, hogy csak eltévedtek, de ez halandzsa. Haza tudnál jönni, Mark? Nem azonnal, majd hétvégén. Úgy ismerik a Harmincmérföldes erdőt, mint a tenyerüket. Te talán ki tudod szedni belőle.

De amikor hazamentem és megkérdeztem fatert, kötötte az ebet a karóhoz, hogy csak eltévedtek, és végül visszataláltak a Jilasi-patakhoz (a név a mikmak indián köszönés eltorzított, amerikanizált verziója), és a harlow-i temetőnél értek ki.

Anyához hasonlóan, én sem hittem el ezt a röhejes mesét. Visszamentem a suliba, és a karácsonyi szünet előtt rettenetes gondolat fogalmazódott meg bennem: hogy valamelyikük lelőtt egy vadászt – ami vadászidényben többször is megesik egy évben –, az meghalt, ők meg eltemették az erdőben.

Szenteste, miután anya lefeküdt, végre összeszedtem a bátorságomat, és rákérdeztem. A nappaliban ültünk és a fát néztük. Fater meghökkent… aztán elnevette magát.

– Jézusom, dehogy! Ha ilyesmi történt volna, bejelentjük és vállaljuk a felelősséget. Csak eltévedtünk. Bárkivel megtörténhet, fiam.

Anyám szava jutott eszembe, és majdnem kimondtam: halandzsa.

Apámnak fanyar humora volt, ami sosem mutatkozott meg jobban, mint amikor feljött a könyvelője New Yorkból – ez akkoriban volt, amikor megjelent fater utolsó regénye –, és azt mondta, hogy fater nettó értéke valamivel több mint tízmillió dollár. Nem J. K. Rowling-szint (még csak nem is James Patterson), de azért szép. Fater elgondolkodott és azt mondta:

– Gondolom, a könyvek többet hoznak, mint egy szoba berendezése.

A könyvelő hökkent képet vágott, de nekem tetszett az utalás, és nevettem.

– Nem hagylak pénz nélkül, Markey – mondta nekem fater.

Láthatta, hogy megrezzen az arcom, vagy csak felfogta, hogy mit is mondott. Odahajolt és megpaskolta a kezem, mint amikor gyerek voltam, és valami aggasztott.

Már nem voltam gyerek, de újra egyedül voltam. Még 1988-ban elvettem Susan Wigginst, aki ügyvéd volt a megyei ügyészségen. Azt mondta, akar gyereket, de aztán folyton halogatta. Nem sokkal a tizenkettedik házassági évfordulónk előtt (amire vettem neki egy gyöngysort) közölte, hogy elhagy egy másik férfiért. A történet persze ennél összetettebb, gondolom, mindig az, de elég ennyit tudni, mert ez a történet nem rólam szól, legalábbis nem igazán. De amikor apám azt mondta, nem hagy pénz nélkül, az jutott eszembe – szerintem mindkettőnknek –, hogy vajon én kire hagyom majd azt a tízmilliót vagy ami marad belőle, amikor eljön az én időm.

Valószínűleg a maine-i 19. tankerületre. Az iskoláknak mindig kell pénz.

– Tudnia kell – mondta nekem Ruth aznap a Koffee Kupban. – Nem lehet, hogy ne tudja. Szigorúan kettőnk között, emlékszik?

– Akár kettőnk között, akár nem, tényleg nem tudom. – Csak annyit tudtam, hogy valami történt faterral és Butch bácsival vadászat közben 1978 novemberében. Utána faterból vastag bestsellerek írója lett, amit a kritikusok régen féltéglának neveztek, Dave LaVerdiere pedig először illusztrátor, aztán festő, „aki egyesíti Frida Kahlo szürrealizmusát Norman Rockwell amerikai romantikájával” (ArtReview).

– Talán elmentek a keresztúthoz – jegyezte meg Ruth. – Tudja, mint ahogy állítólag Robert Johnson. Lepaktáltak az ördöggel.

Nevettem, habár hazudnék, ha azt mondanám, hogy az én fejemben nem fordult meg, főleg viharos nyári éjszakákon, amikor a mennydörgés nem hagyott aludni.

– Ha igen, akkor az a szerződés nem csak hét évre szólt. Fater első könyve 1980-ban jelent meg, amikor Butch bácsi John Lennonról készített portréja a Time címlapján.

– LaVerdiere majdnem negyven évig dolgozott – merengett Ruth –, az apja nyugdíjba ment, de még jól bírja a strapát.

– A „jól” azért túlzás – jutott eszembe a húgyos lepedő, amit reggel lehúztam, mielőtt elindultam Rockba. – De tény, hogy még bírja. És maga? Mennyi időt akar még a környéken tölteni, hogy kiásson valami mocskot Carmodyról és LaVerdiere-ről?

– Ez elég szemét megfogalmazás.

– Sajnálom. Rossz vicc volt.

Ruth már megette a muffinját (mondtam, hogy finom), most a mutatóujjával szedegette fel a maradék morzsát.

– Még egy vagy két napot. Vissza akarok menni az idősotthonba Harlow-ba, és talán még egyszer beszélek LaVerdiere húgával, már ha belemegy. Abszolút eladható cikk lesz belőle, de messze nem az, amit akartam.

– Talán nem is lehet megtalálni azt, amit maga akart. Talán jobb, ha a kreativitás rejtély marad.

Elfintorodott.

– Tartsa meg a metafizikáját. Kifizethetem a reggelijét?

– Nem.

Harlow-ban mindenki ismeri a Benson Streeten álló házunkat. Fater rajongói néha megállnak megnézni, ha nyaralás közben erre járnak, bár általában csalódnak: tipikus New England-i csúcsos tetős ház egy kisvárosban, ami tele van hasonlókkal. Valamivel nagyobb az átlagnál, és jókora gyep választja el az úttól, amit virágágyások pettyeznek. Azokat anyám ültette és gondozta a haláláig. Most Jimmy Griggs, a mindenesünk öntözi és metszi. Mármint kivéve az utcai léckerítés melletti sásliliomot. Azzal a fater maga törődik, mert anya azokat szerette a legjobban. Amikor fater öntözi őket vagy a botjára támaszkodva elbiceg mellettük, lefogadom, hogy azért csinálja, hogy emlékezzen arra a nőre, akit mindig úgy hívott, „az én drága Sheilám”. Néha lehajol és megsimogat egy virágot, ami a levél nélküli tőkocsányon nő. A virágok sárgák, rózsaszínűek és narancssárgák, de ő különösen a vöröset szereti, mert azt mondja, anya elpiruló arcára emlékezteti. Apa nyilvános személyisége kérges és cinikus – plusz a fanyar humor –, de a szíve mélyén mindig is romantikus alkat volt, néha szinte érzelgős. Egyszer azt mondta nekem, azért titkolja ezt az énjét, mert könnyű neki sebeket okozni.

Természetesen Ruth is tudta, hol a házunk. Többször is láttam, hogy elhajt előttünk, és egyszer megállt fényképezni. Bizonyára azt is tudta, hogy fater délelőttönként szívesen sétál a léckerítés mentén, és nézi a sásliliomot, és ha eddigre nem értették meg, milyen elszánt volt a hölgy, akkor rossz munkát végeztem.

Két nappal a Koffee Kupban folytatott bizalmas beszélgetésünk után lassan gurult felénk a Benson Streeten, és ezúttal nem hajtott tovább, hanem megállt a kapu előtt, melyet két kis tábla vesz közre. Az egyiken az áll: TARTSA TISZTELETBEN A MAGÁNÉLETÜNKET. A másikon: MR. CARMODY NEM AD AUTOGRAMOT. Szokás szerint elkísértem fatert liliomnézőbe; 2021 nyarán betöltötte a nyolcvannyolcat, néha még bottal is támolygott.

Ruth kiszállt és a kerítés felé indult, bár a kapuval nem is próbálkozott. Kitartó volt, viszont tiszteletben tartotta a határokat. Ez tetszett benne. A fenét: tetszett, és pont. Virágmintás maszkot viselt. Fater semmilyet, azt mondta, nehezen kap benne levegőt, de az oltás ellen nem tiltakozott.

– Nem adok autogramot, kisasszony, ott van a táblán.

– Á, szerintem nem azt akar – jegyeztem meg. Tetszett a nő kurázsija.

– Ruth Crawford vagyok, uram. Írtam önnek, hogy interjút kérjek. Elutasított, de gondoltam, személyesen megpróbálom még egyszer, mielőtt visszaindulok Bostonba.

– Á! – mondta fater. – Rólam és Butchról, igaz? Még mindig a valószínűtlenség a témája?

– Igen. De nem érzem, hogy eljutottam volna a dolog mélyéig.

– A sötétség mélyéig – nevetett fater. – Irodalmi vicc. Van egy csomó ilyenem, bár csak porosodnak, mióta nem adok interjút. Erre pedig megesküdtem, noha maga kedves nőnek tűnik, és Mark azt mondja, nem is száll a fejébe.

Meglepődtem és örültem, hogy kezet nyújt a kerítésen át. Ruth is meglepődött, de kezet fogott vele, vigyázva, nehogy túl erősen megszorítsa.

– Köszönöm, uram. Úgy éreztem, meg kell próbálnom. Egyébként a virágai nagyon szépek. Imádom a sásliliomot.

– Tényleg így van, vagy csak mondja?

– Tényleg.

– A feleségem is szerette. És mivel volt olyan kedves, és megdicsért valamit, amit az én drága Sheilám szeretett, ajánlok egy tisztességes alkut. – Fater szeme szikrázott. Ruth kinézete (és talán kurázsija) őt is felélénkítette, ahogy egy kis víz a drága Sheilája virágait.

Ruth elmosolyodott.

– És mi lenne az, Mr. Carmody?

– Feltehet három kérdést, és a válaszaimat beleírhatja a cikkébe. Mit szól?

Én nagyon örültem, és láthatóan Ruth Crawford is.

– Igazán csodás.

– Akkor kérdezzen, ifjú hölgy.

– Adjon egy percet. Nagy nyomás ez.

– Az, de a szénből a nyomástól lesz gyémánt.

Ruth nem kérdezte meg, felveheti-e a beszélgetést, amit okos húzásnak véltem. Mutatóujjával az ajkát ütögette, de közben fenntartotta a szemkontaktust faterral.

– Oké, első kérdés. Mit szeretett a legjobban Mr. LaVerdiere-ben?

Fater át sem gondolta.

– A lojalitást. A megbízhatóságot. Bár a kettő ugyanaz vagy majdnem ugyanaz. A férfiak mázlisták, ha egyetlen jó barátjuk van. A nőknek a gyanúm szerint több is van… de maga ezt jobban tudja.

Ruth elgondolkodott.

– Azt hiszem, van két barátom, akikre a legféltettebb titkaimat is rábíznám. Nem is… három.

– Akkor maga szerencsés. Következő kérdés?

Ruth habozott, mert valószínűleg száz kérdése is volt, és ez a rövid interjú lesz az egyetlen esélye, amire pedig nem készült fel. És fater mosolya – amiben azért nem csak kedvesség volt – azt jelezte, hogy pontosan tudja, milyen helyzetbe hozta.

– Ketyeg az idő, Miss Crawford. Nemsokára be kell mennem, hogy pihentessem a fáradt vén csülkeimet.

– Rendben. Mi a legjobb emléke a barátjával töltött időkről? A legrosszabbat is szeretném tudni, de az utolsó kérdést másra tartogatom.

Fater nevetett.

– Azt ajándékba adom, mert tetszik a kitartása, és mert jó ránézni magára. A legrosszabb Seattle-ben volt, valószínűleg az utolsó utamon ebben az országban, amikor belenéztem egy koporsóba, amiben a barátom feküdt. Az a tehetséges jobb keze örökre megpihent.

– És a legjobb?

– Amikor a Harmincmérföldes erdőben vadásztunk – vágta rá. – Minden év novemberének második hetében, kamaszkorunktól egészen addig, amikor Butch felült az acélpónijára, és megcélozta az aranyszín nyugatot. Egy kis fakalyibában szálltunk meg az erdőben, amit még a nagyapám épített. Butch állította, hogy a tetőfedésbe az ő nagyapja is beszállt, de erre én nem vennék mérget. Olyan fél kilométerre volt a Jilasi-pataktól. Volt egy vén Willys dzsipünk, és ’54-ig vagy ’55-ig áthajtottunk a deszkahídon, leparkoltunk a túlsó felén, aztán elkutyagoltunk a faházhoz a cuccunkkal meg a fegyverünkkel. Később már nem mertünk a Willysszel ráhajtani a hídra, mert a víz alámosta, úgyhogy az innenső oldalon álltunk meg, és gyalog mentünk át.

Sóhajtott, elnézett a távolba.

– A Diamond Match vállalat erdőirtása meg a területfejlesztés után a Dark Score Lake-nél, a régi Noonan-ház helyén, a Harmincmérföldes erdő ma már inkább csak Húszmérföldes. De akkoriban bőven volt erdő két fiúnak, aztán két fiatalembernek, hogy bolyongjanak. Néha lőttünk szarvast, egyszer meg egy pulykát, ami rágós és keserű volt, de nem a vadászat volt a lényeg. Szerettünk magunk lenni öt, hat vagy hét napig. Gondolom, sokan járnak azért erdőbe, hogy igyanak meg dohányozzanak, kiruccannak bárokba, és puncit visznek oda éjszakára, de mi sosem csináltunk ilyesmit. Jó, persze ittunk kicsit, de ha magunkkal vittünk egy üveg Jacket, az kitartott egész héten, még maradt is belőle, amit aztán a tűzre öntöttünk és néztük, hogy csapnak fel a lángok. Beszéltünk Istenről meg a Red Soxról meg politikáról meg arról, hogy talán nukleáris világégés lesz mindennek a vége.

Emlékszem, egyszer egy fatörzsön ültünk, és megjelent egy szarvasbika, a legnagyobb, amit életemben láttam, tizennyolc ágú aganccsal, talán soha senki nem látott akkorát, legalábbis errefelé… A lápon sétált át alattunk, teljes lelki nyugalommal. Felemeltem a puskámat, de Butch a karomra tette a kezét: „Ne. Légyszi. Azt ne.” Úgyhogy nem lőttem.

Éjszakára tüzet raktunk a kandallóba, és felhajtottunk egy-két pohár Jacket. Butch hozott magával vázlatfüzetet, és rajzolt. Néha megkért, hogy közben meséljek neki, és olyankor meséltem. Az egyik ilyen sztoriból lett az első könyvem, A zivatar.

Láttam a nőn, hogy próbál memorizálni mindent. Neki ez aranyat ért. Nekem is. Fater soha nem beszélt a kalyibáról.

– Gondolom, nem olvasta a „Gyere vissza a tutajra, drága Huck!” című esszét? – kérdezte fater.

Ruth a fejét rázta.

– Nem? Persze hogy nem. Már senki nem olvassa Leslie Fiedlert, ami kár. Tabudöntögető kritikus volt, szent teheneket mészárolt le, és pont ezért élvezet olvasni. Abban az esszében amellett érvelt, hogy az amerikai irodalom hajtóereje a homoerotika: hogy a férfikötődésről szóló történetek valójában az elfojtott szexuális vágyról szólnak. Persze baromság, talán többet árul el Fiedlerről, mint a férfiszexualitásról, mert… miért is? Meg tudja mondani valaki?

Ruthon láttam, hogy fél megtörni a varázst (aminek nemcsak ő, de a fater is a hatása alá került), úgyhogy én szólaltam meg:

– Mert sekélyes. A férfibarátságból disznó viccet csinál.

– Túlzott leegyszerűsítés, de nem tévedés – mondta fater. – Butch meg én barátok voltunk, nem szeretők, és az erdőben töltött hetek alatt annak a barátságnak a legtisztább formáját tapasztaltuk meg. Ami egyfajta szeretet. Nem arról volt szó, hogy kevésbé szerettem Sheilát, vagy hogy Butch kevésbé élvezte a városi kiruccanásait… tudja, megőrült a rock and roll zenéért… de a Harmincmérföldes erdőben a világ összes zsivaja és lármája megszűnt a számunkra.

– Kizártátok – mondtam.

– Úgy van. Elérkezett az utolsó kérdés ideje, kisasszony.

Ruth nem tétovázott.

– Mi történt? Hogy lettek hirtelen vidéki emberből nagyvilági emberek? Kulturális ikonok?

Valami megváltozott fater arcán, és eszembe jutott anyám zaklatott telefonja a főiskolán: Apád úgy néz ki, mint aki kísértetet látott. Ha így volt, most újra látta. Aztán elmosolyodott, és a kísértet eltűnt.

– Csak két tehetséges suttyó voltunk. Maradjuk ennyiben. Most muszáj bemennem a tűző napról.

– De…

– Nem. – A szó vágott, és Ruth hátrahőkölt. – Végeztünk.

– Szerintem így is többet kapott, mint várta – mondtam neki. – Elégedjen meg vele.

– Kénytelen leszek. Köszönöm, Mr. Carmody.

Fater intett az ízületgyulladásos kezével. Visszakísértem a házhoz, felsegítettem a tornáclépcsőn. Ruth Crawford egy kicsit még ácsorgott ott, aztán beszállt az autójába, és elhajtott. Többé sosem láttam, de természetesen olvastam a cikkét, amit faterról és Butch bácsiról írt. Eleven volt, tele szórakoztató anekdotákkal, habár hiányzott belőle az igazi mélység. A Yankee magazinban jelent meg, kétszer olyan hosszú volt, mint amennyi helyet általában az írásainak adtak. Biztos vagyok benne, hogy többet kapott, mint amire számított, amikor elutazóban megállt a háznál. Például a cikk címét is: „Két tehetséges suttyó.”

Anyám – Sheila Wise Carmody, Sásliliomos miasszonyunk – 2016-ban hunyt el, hetvennyolc évesen. Mindenki megdöbbent, aki ismerte. Nem dohányzott, csak különleges alkalmakkor ivott egy-egy pohár bort, a súlya nem volt a kelleténél sem több, sem kevesebb. Az anyja kilencvenhét évig élt, a nagyanyja kilencvenkilencig, anyám viszont súlyos szívrohamot kapott, miközben hazafelé vezetett a Castle Rock-i IGA üzletből, a csomagtartóban a frissen vásárolt fűszeráruval. Lehúzódott a Sirois Hill szélére, behúzta a kéziféket, leállította a motort, kezét összefonta az ölében, és elnyelte az a sötétség, amely körülveszi ezt a fényes villanást, amit életnek nevezünk. Apámat a barátja, Dave LaVerdiere halála is megrázta, de anyáé után vigasztalhatatlan volt.

– Élnie kellett volna – mondta a temetésen. – Valaki retteneteset hibázott a könyvelésen. – Nem túl eredeti, nem a legjobb beszéde, de hát sokkos volt.

Hat hónapig lent aludt a kihúzható kanapén. Végül a nógatásomra kirámoltuk a hálószobájukat, ahol 21 000 éjszakát töltöttek együtt. Anya legtöbb ruhája ment a lewistoni Goodwillnek, ami a kedvenc jótékonysági szervezete volt. Az ékszereit apa szétosztotta a barátnői között, kivéve a jegygyűrűjét és a karikagyűrűjét, amit halála napjáig a farmere órazsebében hordott.

A szoba kitakarítása is nehéz volt faternak (mindkettőnknek), de amikor anya piciny dolgozójára került sor, amit tulajdonképpen a hátsó bejárat melletti jókora szekrényből alakított ki, kereken nemet mondott.

– Nem megy, Mark. Egyszerűen nem. Beleroppannék. Neked kell megcsinálni. Dobozold be a papírjait, és vidd le a pincébe. Majd egyszer átnézem és eldöntöm, mit tartsunk meg.

Tudtommal sosem nézte át. Azok a dobozok még mindig ott vannak, ahová leraktam őket, a pingpongasztal alatt, amit senki nem használt azóta, hogy anyával pörgős játszmákat folytattunk odalent, és anya cifrán káromkodott, ahányszor nem tudta visszaadni egy leütésemet. Nehéz volt kitakarítani a kis „gondolkodóját”, ahogyan nevezte. Még nehezebb volt látnom a poros pingpongasztalt a megroggyant zöld hálóval.

Egy-két nappal fater rendkívüli kerítésinterjúja után eszembe jutott, hogy annak idején váliummal öntöttem erőt magamba, hogy bemenjek anya gondolkodójába két üres archiváló dobozzal. Az íróasztala alsó fiókjához érve találtam egy rakás spirálfüzetet, és amikor az egyiket kinyitottam, apám összetéveszthetetlen hátrafelé dőlő kézírását láttam. Az áttörés előttről származtak, miután minden könyve, még az első is bestseller lett.

Az első három regény azelőtt született, hogy a szövegszerkesztők és számítógépek elterjedtek, egy IBM Selectricen írt, amit minden délután hazacipelt a harlow-i városházáról. Odaadta nekem a gépelt oldalakat elolvasni, úgyhogy jól emlékeztem rájuk. Volt, ahol kihúzott szavakat, és a sorok közé másokat írt, tollal áthúzott egy-két bekezdést, ha túl hosszúra sikerült – így csinálták, mielőtt a törlés gombot kitalálták. Néha az x billentyűt használta, és az Egy csodásan szép nap az lett, hogy Egy xxxxxxxx szép nap.

Azért beszélek erről ennyit, mert A zivatar, A rettenetes nemzedék és a 19-es autópálya végső gépiratában kevés melléütés vagy átírás volt. Ezek a spirálfüzetek viszont telis-tele voltak áthúzással, némelyik olyan erős, hogy kilyukadt a lap. Más oldalakat teljesen átfirkált, mintha dühében tette volna. Voltak széljegyzetek, például Mi történik Tommyval? és Emlékezni a komódra!! Összesen tíz-tizenkét spirálfüzet volt, a legalsó egyértelműen A zivatar első változata. Nem volt rettenetes… de túl jó sem.

Ruth utolsó kérdése járt az eszemben – és anyám zaklatott hívása 1978-ban –, úgyhogy megkerestem azt az archiváló dobozt, amibe ezeket a füzeteket pakoltam. Kiástam azt a bizonyosat, törökülésben leültem a csupasz villanykörte alatt, és olvasni kezdtem:

Vihar közelgett!

Jack a tornácon állva figyelte a nyugaton formálódó fekete felhőket. Mennydörgés zengett! Villámlott! Úgy döngette a talajt, akár a tüzes faltörő kos! A szél üvölteni kezdett. Jack szörnyen félt, de nem bírt nem odanézni. Eső előtt tűz, gondolta. ESŐ ELŐTTI TŰZ!

Volt itt kép, és volt történet, de legjobb esetben is elcsépelt. Azon az oldalon és a következőn fater erőlködve akarta kifejezni, amit maga előtt látott. Mintha tudná, hogy nem elég jó, és tovább próbálkozna, egyre próbálkozna, hogy jobbá tegye. Fájdalmas volt, mert a szöveg jó akart lenni… és nem volt az.

Felmentem a földszintre, be a fater dolgozójába, és levettem A zivatar kefelevonatát a polcról. Kinyitottam az első oldalon, és ezt olvastam:

Vihar közeledett.

Jack Elway zsebre dugott kézzel állt a tornácon, és a fekete felhőket figyelte, amelyek füstként borították el az eget nyugaton, menet közben kioltva a csillagokat. Mennydörgés morgott. Villám világította meg a felhőket, úgy néztek ki, mint megannyi agy, legalábbis ő így látta. Feltámadt a szél. Eső előtti tűz, gondolta. Eső előtti tűz. A gondolat megrémítette, mégsem tudott nem odanézni.

Ahogy összehasonlítottam a kézzel írt rossz (de nagyon igyekvő) szöveget a befejezettel, eszembe jutottak először Butch LaVerdiere szeméttelepi képei, majd a vásárban sétálgató Elvis és Marilyn, ami hárommillió dollárért kelt el. Megint arra gondoltam, hogy az egyik a bimbó, a másik a virág.

Az országban – az egész világon – férfiak és nők festenek képeket, írnak történeteket, játszanak hangszereken. Néhányan szemináriumba, műhelybe és órára járnak. Munkájuk gyümölcsét kötelességtudóan csodálják barátok és rokonok, akik olyanokat mondanak, Hű, nagyon jó!, aztán elfelejtik. Gyerekkoromban mindig élveztem apám történeteit. Lebilincseltek, és arra gondoltam, Hű, nagyon jó, apa! Mint ahogy a szeméttelep mellett elhaladva és látva Butch bácsi nyers, zsúfolt képeit a kisvárosi életről, az emberek biztosan azt gondolták, Hű, nagyon jó!, aztán mentek tovább a dolgukra. Mert valaki mindig képet fest, valaki mindig történetet ír, valaki mindig a „Call Me the Breeze”-t játssza gitáron. A zöme felejtős. Néhány egész jó. Nagyon kevés pedig feledhetetlen. Nem tudtam, hogy ez miért van így. És azt sem tudtam, hogy az a két vidéki férfi hogyan lett elég jóból egy ugrással nagyszerű.

De megtudtam.

Két évvel a Ruth Crawfordnak adott rövid interjúja után fater egyik nap megint a léckerítés menti sásliliomokat inspektálta. Éppen azt mutatta nekem, hogy néhány szakadár felütötte fejét a kerítés túloldalán, sőt, még a Benson Street másik oldalán is, amikor tompa reccsenést hallottam. Azt hittem, egy száraz gallyra lépett. Nagyra nyílt szemmel, tátott szájjal nézett rám, és azt gondoltam (erre világosan emlékszem): így nézhetett ki gyerekkorában. Aztán eldőlt oldalra. A kerítés után kapott. Én a karja után kaptam. Mindketten mellényúltunk. A fűre zuhant, és elkezdett üvölteni.

Nem mindig volt nálam a mobilom – nem ahhoz a nemzedékhez tartozom, amelyik ugyanúgy nem megy el otthonról mobil, mint alsó nélkül –, de aznap nálam volt. Rögtön hívtam a 911-et, és mondtam, hogy mentőt kérek a Benson 29. alá, mert az apám balesetet szenvedett.

Letérdeltem fater mellé, és megpróbáltam kiegyenesíteni a lábát. Visított, hogy ne ne ne, fáj, Markey, fáj. Az arca fehér volt, akár a friss hó, akár Moby Dick hasa, akár az amnézia. Ritkán éreztem magam öregnek, talán mert egy sokkal öregebb emberrel éltem, de akkor elég öregnek éreztem magam. Magamra parancsoltam, hogy nem ájulhatok el. Hogy nem kaphatok szívrohamot. És bíztam benne, hogy a harlow-i mentő (amit apám és Butch fizetett) a környéken van, mert Gates Fallsból fél óra alatt ér ki, Rockból pedig talán még később.

Ma is a fülemben cseng apám üvöltése. Pont azelőtt ájult el, hogy megérkezett a mentő. És én megkönnyebbültem, hogy elájult. Beemelték hátra, elvitték a St. Stephen’sbe, ahol stabilizálták – már ha egy kilencvenéves embert lehet stabilizálni – és megröntgenezték. A bal csípője tört el. Nem volt kifejezett oka, egyszerűen megtörtént. És nem is csak eltört, mondta az ortopéd orvos. Szétrobbant.

– Nem tudom, hogyan tovább – közölte dr. Patel. – Ha annyi idős lenne, mint maga, csípőműtétet javasolnék, de Mr. Carmody előrehaladott osteoporosisban szenved. Olyan törékeny a csontja, akár az üveg. Az összes csontja. És természetesen idős. – Széttárta kezét a röntgenképek felett. – Adjon tanácsot.

– Magánál van?

Patel telefonált. Kérdezett. Hallgatott. Letette.

– Kába a fájdalomcsillapítótól, de eszméleténél van és képes válaszolni kérdésekre. Magával akar beszélni.

Noha a Covid már múlóban volt, a St. Stevie’s-ban drága volt a hely, apám mégis külön szobát kapott. Egyrészt, mert meg tudta fizetni, másrészt, mert híresség volt. És Castle megyében szerették. Egyszer adtam neki egy pólót ROCKSZTÁR ÍRÓ felirattal, és büszkén viselte.

Már nem volt olyan fehér, mint Moby Dick hasa, de valahogy összement. Az arca elgyötört volt, verejtéktől fényes. A haja szanaszét állt.

– Eltörtem a csípőmet, Markey, az isten verje meg. – Épp hogy csak suttogott. – A pakisztáni doki szerint kész csoda, hogy nem akkor, amikor Butch temetésére mentünk. Emlékszel rá?

– Hogyne emlékeznék. – Leültem mellé, és elővettem a zsebemből a fésűmet.

Felemelte kezét az ismerős fejedelmi állj mozdulattal.

– Ne csináld, nem vagyok kisbaba!

– Tudom, de úgy nézel ki, mint egy őrült.

A keze az ágyra hanyatlott.

– Jól van. De csak mert annak idején én cseréltem a szaros pelenkádat.

Sejtettem, hogy ez inkább volt anya feladata, de nem vitatkoztam, csak megfésültem, amennyire tudtam.

– Apa, a doki azt próbálja eldönteni, hogy lehet-e csípőpro…

– Csend. A nadrágom a szekrényben van.

– Apa, nem mész seho…

A szemét forgatta.

– Jézusom, tudom én is. Hozd ide a kulcscsomómat.

Megtaláltam a bal első zsebében, némi csilingelő apró mellett. Reszkető kézzel (utáltam látni ezt a reszketést) a szeméhez emelte, és addig válogatott a kulcsok között, amíg meg nem talált egy kis ezüstkulcsot.

– Ez nyitja az íróasztalom alsó fiókját. Ha nem vészelem át ezt a faszságot…

– Fater, nem lesz sem…

Az előbbi mozdulattal felemelte a kulcscsomós kezét.

– Ha nem vészelem át, abban a fiókban megtalálod a magyarázatot a sikeremre. Mindent, amire az a nő… most nem jut eszembe a neve… kíváncsi volt. Úgysem hitte volna el, és te sem fogod, de az az igazság. Legyen az az utolsó levelem a világnak.

– Jó. Értem. Most beszéljünk a műtétről.

– Hát, lássuk. Gondoljuk végig. Ha nem vállalom, akkor mi van? Kerekesszék? És egy ápoló, gondolom. Nem egy csinos nő, hanem egy nagydarab, szőrös fickó, borotvált fejjel, aki English Leather parfümöt használ. Te biztos nem tudsz cipelgetni, a te korodban nem.

Ebben igazat adtam neki.

– Azt hiszem, belevágok. Lehet, hogy ottmaradok a műtőasztalon. Lehet, hogy nem, és akkor jön hat hét fizioterápia, aztán eltöröm a másik csípőmet. Vagy a karomat. Vagy a vállamat. Istennek gonosz humora van.

A csontjai törékenyek voltak, de az agya remekül szuperált, még begyógyszerezve is. Örültem, hogy nem hárítja rám a döntést. És a következményeit.

– Megmondom dr. Patelnek.

– Mondd. És azt is mondd meg neki, hogy hozzon egy raklap fájdalomcsillapítót. Szeretlek, fiam.

– Én is szeretlek, fater.

– Ha túléltem, kérem vissza a kulcsot. Ha nem, nézz bele a fiókba.

– Értettem.

– Hogy is hívták azt a nőt? Crockett?

– Crawford. Ruth Crawford.

– Választ akart. Magyarázatot. A kreativitás egyesített elméletét. És végül csak egy még nagyobb rejtélyt kapott. – A szeme csukódott. – Akármit adtak be, jó erős. Most nincs fájdalom. Majd visszajön, de azt hiszem, most el tudok aludni.

Elaludt és nem ébredt fel. Az alvásból kóma lett. Évekkel korábban aláírta, hogy nem akar újraélesztést. Az ágya mellett ültem és a kezét fogtam, amikor másnap este 21:19-kor megállt a szíve. A New York Times-ban még a kiemelt nekrológot sem kapta meg, mert aznap éjjel autóbalesetben meghalt egy volt külügyminiszter. Fater azt mondta volna, a régi történet: a politika mindig veri a művészetet, életben és halálban is.

Szinte egész Harlow eljött a temetésre a Kegyelem Baptista Templomba, valamint egy jókora kontingensnyi sajtós is. Ruth Crawford nem, ő Kaliforniában volt, de küldött virágot és egy szép gyásztáviratot. Szerencsére a temetkezési vállalkozó tudta, mire számítson, és hangfalakat tett ki a gyepre azoknak, akik nem fértek be a templomba. Felajánlotta a videóképernyőt is, de visszautasítottam azzal, hogy ez temetés, nem rockkoncert. A sír melletti szertartás rövidebb és jóval intimebb volt, és amikor egy héttel később visszamentem virágokkal (természetesen sásliliommal), egyedül voltam: a Carmody családfa utolsó levele, amely már kezd őszi barnaságot ölteni. Sic transit gloria mundi.{1}

Letérdeltem, hogy a vázát a sírkőnek támasszam.

– Szia, fater! Itt a kulcs, amit adtál. Tiszteletben tartom az utolsó óhajodat, és kinyitom azt a fiókot, de ha van benne bármi, ami megmagyaráz bármit, akkor… mit is szoktál mondani?… fakutya legyek.

Elsőnek egy manilamappát találtam a fiókban. A sunyi dög vagy nem mondott le teljesen a laptopjáról, vagy valaki kinyomtatta neki a könyvtárban, mert a legfelső lap egy cikk volt a Time magazinból, 2022. május 23-i keltezéssel. A főcím: A KONGRESSZUS VÉGRE KOMOLYAN VESZI AZ UFÓKAT.

Átfutottam és megtudtam, hogy az ufókat manapság már UAP-nak hívják, vagyis azonosítatlan légi jelenségnek. Az ötven évvel azelőtti Kék könyv-projekt óta az Adam Schiff vezette kongresszusi meghallgatások foglalkoztak először a témával, és mindenki, aki tanúvallomást tett, nem győzött rámutatni, hogy nem a Marsról vagy akárhonnan érkezett zöld emberkék a lényeg. Minden tanú azt mondta, hogy noha a földön kívüli eredetű járművek létezését nem lehet kizárni, igen valószínűtlen. Ők amiatt aggódtak, hogy egy másik ország – Oroszország, Kína – a miénket messze felülmúló hiperszonikus technológiát fejlesztett ki.

A kinyomtatott cikk alatt megsárgult, könnyen szétszakadó újságkivágások voltak 1978 szeptemberéből és októberéből. Az egyik a Press Herald-ból azt a címet viselte: TITOKZATOS FÉNYEKET LÁTTAK A MARGINAL WAY FELETT. A másik a Castle Rock Call-ból így szólt: SZIVAR ALAKÚ „UFO” A CASTLE-KILÁTÓ FELETT. Volt egy fénykép a kilátóról az oldalán felcsalinkázó rozsdás Öngyilkosok lépcsőjével (ugyanolyan rég eltűnt, mint Butch bácsi szeméttelepi festményei). A repülő fehér bagolynak viszont semmi jele.

A mappa alatt egy spirálnotesz hevert. Ahogy kinyitottam, megint fater korai írói szárnypróbálgatására számítottam, mondjuk A rettenetes nemzedék vagy a 19-es autópálya egy verziójára. Kétségtelenül az ő hátrafelé dőlő betűi voltak, csak éppen minden kihúzás, firkálás vagy rajz nélkül, mint amikor küszködve próbálta kifejezni, mire gondol. Egyáltalán nem hasonlított azokra a korai jegyzetfüzetekre, amiket anyám halála után találtam. Ez a Laird Carmody abszolút ura volt az íráskészségének, habár némelyik betű bizonytalannak tűnt. Nem lehettem benne biztos, de arra tippeltem, hogy a nyugdíjba vonulása után írta.

Fater érett regényíró volt, általában tisztelték a történetmesélő képességéért, és elég volt három oldal, hogy rájöjjek, ez másfajta történet, amiben az igazi emberek – Laird Carmody és Dave LaVerdiere – kitalált szereplőként jelennek meg. Más szóval metafikció. Nem ritka, számtalan remek író cicázott a koncepcióval (vagy nevezhetjük becsapásnak is). Dave úgysem tiltakozhat ellene, gondolhatta fater, hiszen régi barátja meghalt. Ha fater igaznak titulálta a kórházban, csak azért tette, mert összezavarta a gyógyszer és a fájdalom. Van ilyen. Nathaniel Hawthorne élete végén talán nem tévesztette össze magát Dimmesdale tiszteletessel? Emily Dickinson talán nem azzal hagyta el a világot: „Be kell mennem, felszáll a köd”?

Apám sosem írt fantasyt vagy metafikciót, ez pedig mindkettő volt, ennek ellenére hozta a formáját. Rögtön lebilincselt a történet, megállás nélkül végigolvastam a noteszt. És nem csak azért, mert ismertem az embereket és a harlow-i környezetet. Laird Carmody mindig is tudott mesélni, ezt még a legkeményebb kritikusai is elismerték, ez pedig jó történet volt. De vajon igaz is?

Én a kamu felé hajlottam.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Füredi Erzsébet

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 968 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarorszag Kft.

Készítette Hársfai László

Felhasznált betűtípusok:

Droid Serif – Apache License 2.0

Clear Sans – Apache License 2.0

Mohave – SIL Open Font License 1.1

{1} „Így múlik el a világ dicsősége.” (latin)