Az eredeti mű címe:

Michael Lewis:

The Big Short

Norton, New York, 2015

Fordította: Hürkecz Attila és Koncsek Gergő

Copyright © 2010 by Michael Lewis

Hungarian translation © Hürkecz Attila, Koncsek Gergő, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv első magyar nyelvű kiadása 2010-ben az Alinea Kiadónál jelent meg.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-389-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tartalom

Bevezetés

A kezdet

Vakok között

„Hogyan hazudhatna valaki, ha még angolul sem tud?”

A bevándorlók aranya

Kétbalkezes kapitalisták

A Pókember látogatása a Venetian Hotelben

A nagy kincsvadászat

Síri csönd

A kötvények halála

Hajótöröttek

A végén összeáll a kép

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is:

„Még a leglassabb észjárású emberekkel is meg lehet értetni a legbonyolultabb összefüggéseket, feltéve, ha nincs előzetes elképzelésük; viszont még a legnagyszerűbb dolgokat sem lehet elmagyarázni azoknak, akik azt hiszik, hogy mindent tudnak.”

LEV TOLSZOJ, 1897

Bevezetés

A mai napig rejtély számomra a nagy Wall Street-i befektetési bankok szívélyessége: százezrekkel tömték meg a zsebem azért, hogy felnőtt embereknek adjak befektetési tanácsot. 24 éves voltam, tapasztalatok nélkül, és egyébként sem csigázott fel különösebben, hogy megjósoljam, éppen melyik részvény vagy kötvény árfolyama fog esni, esetleg emelkedni. A Wall Streetnek központi szerepe volt; itt dőlt el, hogy ki juthat tőkéhez és kit kell kizárni belőle. Bevallom, ekkor még halvány fogalmam sem volt az egészről. Nem jártam számvitelórára, sosem vezettem vállalkozást, de még saját megtakarításaim sem voltak, melyeket kezelhettem volna. Így kerültem 1985-ben teljesen véletlenül a Salomon Brothershöz, és hagytam ott őket 1988-ban, sokkal gazdagabban. Ezután írtam egy könyvet a tapasztalataimról, de még mindig hihetetlennek éreztem, ami velem történt – valószínűleg ez volt az egyik oka annak, hogy oly könnyedén elszórtam az ott keresett pénzt. Tarthatatlan volt a helyzet; egyre csak az járt a fejemben, hogy előbb vagy utóbb valaki úgyis felismeri, hogy – sokadmagammal – mind zöldfülű svindlerek vagyunk. Mérget vettem volna rá, hogy egyszer a Wall Streeten is bekövetkezik a végítélet napja, amikor több száz vagy akár több ezer hozzám hasonló fiatalnak kell búcsút mondania pénzügyi karrierjének, hiszen egyszerűen nem az ő feladatuk, hogy mások pénzére kössenek hatalmas fogadásokat, vagy éppen másokat győzzenek meg arról, hogy ők tegyék meg a téteket.

Amikor leültem, hogy összeszedjem és papírra vessem gondolataimat – a Brókerpóker{1} című könyvemben –, azt abban a hitben tettem, hogy sikerült kimásznom, eltávolodnom az egésztől. Persze az élet később ezt másképp igazolta vissza. Mindezt pusztán egy palackba zárt üzenetnek szántam a következő generációk számára, akiknek a távoli jövőben hasonló helyzetekkel kell majd szembenézniük. Azt gondoltam, hogy ha egy bennfentes le nem írja ezt, akkor nem lesz olyan ember, aki majd elhinné, hogy egykor mindez megtörténhetett.

A Wall Street a kezdetektől fogva egyet jelentett a tőzsdével. Ezért bármi, amit korábban a Wall Streetről írtak, az tulajdonképpen a részvénypiac történetét mesélte el. Az én könyvem ezzel szemben főleg a kötvénypiacot mutatta be. A Wall Street egyre jelentősebb pénztömeg felett rendelkezett azzal, hogy az amerikai állampolgárok növekvő hitelállományát átalakította, átrendezte és kereskedett az így létrehozott „termékekkel”. Ez a helyzet tarthatatlan volt. Az 1980-as évek Amerikájáról írtam, s azt gondoltam, hogy itt állok, és azt kell látnom, hogy e nagy nemzet is képes elveszíteni pénzügyi racionalitását. Hittem, hogy a jövő olvasóit elborzasztja majd a tény, hogy 1986-ban a Salomon Brothers vezérigazgatója 3,1 millió dolláros végkielégítéssel sétálhatott haza – miután sikeresen csődbe sodorta cégét. Azt gondoltam, hogy mindenkit meglepetésként ér majd Howie Rubin, a Salomon egykori jelzáloghitelekkel foglalkozó kereskedőjének története, aki a Merrill Lynchhez átigazolva, egy szempillantás alatt 250 milliót bukott egyetlen ügyleten; és reméltem, hogy minden olvasómat sokként éri majd a felismerés, miszerint a Wall Street-i vezéreknek halvány fogalmuk sem volt arról az igen komplikált kockázatról, melyet kötvénykereskedőikkel vettek a nyakukba.

Nagyjából és egészében ennyit vártam a könyvtől. Amit azonban soha nem képzeltem volna, hogy a jövő olvasója bármely megörökített esetre, vagy akár az én saját furcsa és különös tapasztalataimra visszatekintve azt mondja: „Milyen gyermeteg és mosolyt keltő gondolatok!” Egy pillanatig se fordult meg a fejemben, hogy még két évtizeden át uralkodhat az a pénzügyi hangulat, mely a nyolcvanas éveket jellemezte, vagy hogy a Wall Street és a mindennapi gazdaság ennyire eltávolodik egymástól. Soha nem gondoltam volna, hogy egy kötvénykereskedő elégedetlen lesz azután, hogy 47 millió dollárt vág zsebre egy évben; vagy hogy az akkor még jó ötletnek tűnő, a Salomon Brothers által életre hívott jelzálogkötvénypiac a történelem egyik leginkább pénzügyi alapú katasztrófáját fogja előidézni. Míg 20 évvel ezelőtt megtörténhetett, hogy Howie Rubin neve egy 250 milliós bukást követően mindenki által ismertté vált és feketelistára került, addig ma a Morgan Stanley egy másik, szintén Howie nevű jelzálogpiaci kereskedője egy közel 9 milliárdos bukást követően is névtelen maradhat, sőt még a vállalaton belül is csupán egy szűk kör van tisztában azzal, hogy mit és hogyan rontott el.

Amikor az első könyvemet kezdtem írni, nem lebegett előttem világmegváltó cél, mindössze el akartam mesélni mindazt, amit egy rendkívüli s különös meseként éltem meg. Ha néhány pohár ital után nekem szögeznék a kérdést, hogy a művem milyen hatással volt a világra, valami olyasmi választ adnék, hogy: „Reményeim szerint az életükön töprengő egyetemisták a könyvemet olvasva rádöbbennek, hogy álomképeket kergetnek, és felhagynak szenvedélyükkel vagy bizonytalan terveikkel, hogy tőzsdecápák legyenek.” Azt reméltem, hogy az a tehetséges ohiói srác, akinek az álma, hogy óceánkutató legyen, a könyvem olvasása után gondolkodás nélkül utasítja vissza a Goldman Sachs ajánlatát, s tengerre száll, hogy megvalósítsa a valódi álmát!

Az üzenetem azonban valahol elveszett. Hat hónappal a Brókerpóker megjelenése után térdig jártam az ohiói egyetemisták leveleiben, akik a Wall Street további kulisszatitkairól faggattak; a pénzügyi világ kézikönyveként használták könyvemet.

A távozásom utáni két évtizedben vártam és figyeltem, hogy mikor omlik össze a Wall Street, hiszen ennek bekövetkezésére számítani lehetett. A jelek kézzel foghatók voltak: mértéktelen bónuszok osztogatása, szélhámos brókerek tündöklése, botrányok, melyek térdre kényszerítették a Drexel Burnhamet, majd John Gutfreundet és végül a Salomon Brothers bukásához vezettek. Ezeknek a jeleknek volt része az a válság is, mely az egykori főnököm, John Meriwether tulajdonában lévő Long-Term Capital Management nevű vállalatot is bedöntötte{2}. Majd a dotcomlufi kipukkadása következett. A pénzügyi rendszer újra és újra menetrendszerűen veszítette el hitelességét. Mindeközben a legjelentősebb Wall Street-i befektetési bankok tovább gyarapodtak, a kezelt vagyonnal egyetemben, melyet 26 éves kezdőkre bíztak, akik számára ismeretlen volt a társadalmi felelősség fogalma. Az amerikai fiatalság sohasem lázadt fel a pénzpiaci kultúra ellen, hiszen miért érdekelne egy percig is bárkit az elődök világának összeomlása, ha később megveheti és jó pénzért kiárusíthatja a darabjait?

Egy ponton túl feladtam a várakozást. Nem volt olyan mértékű botrány vagy irányváltás, amely képes lett volna alapjaiban megrengetni a rendszert – legalábbis én így gondoltam.

Ekkor azonban érdekes hírek láttak napvilágot. Hírek, Meredith Whitney, az Oppenheimer & Co., egy ismeretlen cég még ismeretlenebb elemzőjének tollából. 2007. október 31-én azonban a világ megismerhette az ismeretlen céget, a szerző neve pedig bevonult a történelemkönyvekbe. Whitney előrejelzésében az állt, hogy a Citigroup vakvágányra futott, így vagy lemondanak az idei osztalékfizetésről, vagy rövid távon lehúzhatják a rolót. A tőzsdén sosem lesz teljesen egyértelmű, hogy egyes eseményeknek milyen kifutása van, és hogy pontosan mi mire hat, egy azonban biztos volt: Meredith Whitney bejelentése október 31-én romba döntötte az értékpapírpiacokat. A kereskedési nap végére nyolc százalékkal esett a Citigroup részvényárfolyama, 390 milliárd dollárral csökkent a teljes amerikai részvénypiac értéke, és mindez egy olyan nő bejelentése nyomán történt, akiről soha senki egy árva szót sem hallott korábban, s a neve e bejelentés nélkül sosem maradt volna fenn az utókor számára. Négy nap múlva a Citigroup vezetője távozott, két héttel később pedig bejelentették, hogy az idei évben csökkentik az osztalék mértékét.

Ettől a pillanattól kezdve Meredith Whitney-t a kor E. F. Huttonjaként{3} kezdték emlegetni: az emberek egyszerűen itták a szavait. Az üzenet világos volt: ha tudni akarod, mennyi a Wall Street-i cégek valós értéke, akkor vegyél egy nagy levegőt, s komolyan gondolkozz el azon, hogy mennyit érne szánalmas eszközállományuk egy aukción, ha értékébe belekalkulálnák a fennálló hitelállományukat. Megítélése szerint a hihetetlen pénzeket kaszáló alkalmazottak tömegei egyszerűen semmit sem értek. 2008 során folyamatosan szembeszállt a bankárok és brókerek azon nyilatkozataival, melyekben különböző leírásokra és tőkeemelésekre hivatkozva megoldottnak tekintették a problémákat. Ezzel szemben az ő állítása tiszta volt és kíméletlen: „Nem értitek a saját üzleteteket. Egyszerűen nem vagytok képesek szembenézni azzal a ténnyel, hogy elbasztátok. Nem vagytok hajlandók belátni, hogy a részvényáraitok, éppúgy, mint az alkalmazottaitok értéke, csupán illúzió, mely akkor válik igazán kínossá, amikor hajlandók lesztek felvállalni a többmilliárdos jelzálogpiaci kötvénycsomagokban rejlő, eddig be nem vallott veszteségeiteket”. Vetélytársai szerint Whitney véleményét túlértékelte a piac, a bloggerek pedig azzal próbálták megbélyegezni, hogy csupán szerencséje volt. Többnyire azonban megfelelt a valóságnak az, amit Whitney képviselt, még akkor is, ha állításainak egy része csupán spekuláció volt. Az persze elképzelhetetlen, hogy előre látta volna, mi fog történni ezekkel a cégekkel, s hogy pontosan mennyit vesztenek a jelzálogkötvényeken, hiszen ezzel maguk a vezérigazgatók sem voltak tisztában. „Ez akár igaz is lehet, de mindannyian hazudhatnak is. Én mégis azt gondolom, hogy fogalmuk sem volt róla, mi fog következni” – elmélkedett Whitney.

Mára világos, hogy Meredith Whitney nem döntötte romba a Wall Streetet; ő kizárólag annyit tett, hogy a leghatározottabban és legtisztábban képviselt egy olyan nézetet, ami – mint később kiderült – képes volt megbontani a társadalmi rendet, tömegeket mozgatott meg, amelyre az ügyészek Wall Street-i korrupció ellen indított hadjáratai nem voltak képesek. Ha pusztán botrányok romba tudnák dönthetni a Wall Street-i befektetési bankokat, akkor az már rég megtörtént volna. Ez a nő nem azt mondta, hogy a bankárok korruptak, ő egyszerűen azt állította: hülyék. Nem értettek a szakmájukhoz. Ezeknek az embereknek az volt a feladata, hogy arról döntsenek, ki juthat tőkéhez, holott még arra sem voltak képesek, hogy a saját üzletüket megfelelően menedzseljék.

Be kell vallanom, hogy ekkor még az is megfordult a fejemben, bárcsak a helyemen maradtam volna, egy ehhez hasonló katasztrófát én is elő tudtam volna idézni. A Citigroup csőcselékének túlnyomó része ugyanabból a gárdából állt, akikkel a Salomon Brothersnél dolgoztam; néhányukkal ugyanarra a képzési programra jártunk. Eljött az a pont, amikor képtelen voltam uralkodni magamon: megkerestem Meredith Whitney-t. Mindez 2008 márciusában történt, amikor a Bear Stearns is megbukott, minden bizonytalan volt és egyszerűen nem látszott a kiút. Azt gondoltam, hogy ha Whitney nem téved, akkor most végre eljött az a pillanat, amikor a pénzügyi világot sikerül visszazárni abba az apró szelencébe, amiből a nyolcvanas években megszökött. Tudni akartam, hogy honnan jött ez a lány, aki minden megnyilvánulásával képes komoly csapásokat mérni a részvénypiacra, s kíváncsi voltam, hogy valóban a dolgok mélyére lát-e vagy csupán vaktában lövöldöz.

1994-ben a Brown University angol szakának elvégzése után rögtön a Wall Streeten landolt. „Amikor New Yorkba csöppentem, még fogalmam sem volt arról, hogy egyáltalán létezik az a fogalom, hogy átvilágítás, arról pedig elképzelésem sem volt, hogy ez mit takarhat” – mondta Whitney. Az Oppenheimer & Co.-nál kötött ki, és hihetetlen szerencséje volt: egy olyan tanár kezei alá került, aki nem csupán karrierje megalapozásában játszott szerepet, hanem világnézetének kialakulására is hatott. Ezt a tanárt Steve Eismannek hívták. „Amikor a citis bejelentést tettem, az egyik legnagyszerűbb esemény az volt, amikor Steve felhívott és elmondta, hogy mennyire büszke rám.” Mivel korábban sohasem hallottam Steve Eismanről, a kijelentés különösebben nem hatott rám.

Ezt követően akkor kaptam fel a fejem, amikor arról kezdtek cikkezni, hogy egy jelentéktelen New York-i befektetési alap menedzsere, John Paulson 20 milliárd dollárt keresett a befektetőinek, s ő maga közel négymilliárdot vágott zsebre. Ez több pénz volt, mint amennyit ilyen rövid időn belül eddig valaha is kerestek a Wall Streeten. Méghozzá úgy, hogy Paulson a Citigroupot és más nagy befektetési bankokat is bedöntő jelzálogkötvények ellen spekulált. A Wall Street-i befektetési bankok olyanok, mint a Las Vegas-i kaszinók: ők szabják a feltételeket. A „vendégeknek”, akik zéró összegű játékban vesznek részt, időről időre sikerül nyerniük, de hogy ez mikor következik be, azt sosem lehet kiszámítani; az pedig egyenesen elképzelhetetlen, hogy bankot robbantsanak. Igaz volt ez mindaddig, amíg John Paulson nem kezdett el játszani. A feltűnése a kaszinók olyan hiányosságaira hívta fel a figyelmet, amely korábban Whitney nevét is reflektorfénybe emelte. A kaszinó hibázott, amikor felállította saját játékának szabályait, s a hibát egy ember biztosan felismerte. Újfent megkerestem Whitney-t, s feltettem neki a kérdést, amit előtte már sokaknak: „Ismer-e bárki mást, aki képes volt előre látni a jelzálogpiaci válságot, s meglovagolni azt? Kinek sikerült még felismerni a kaszinó előtt egy lépéssel, hogy a kimenetek kiszámíthatóvá váltak? Volt még valaki, bárki a modern pénzügyi világ fekete dobozában, aki észrevette, hogy valami elromlott a gépezetben?”

2008 végére persze tömegével jelentek meg olyan szakértők, akik azt állították, hogy ők előre látták az összeomlást. Csupán azonban a lista töredéke tudhatta ezt igazán előre; és még ennél is kevesebbeknek volt merszük valóban erre spekulálni. Nehéz távol maradni a tömeghisztériától, megőrizni a higgadtságot és nem megőrülni a gondolattól, hogy minden félrement, ami a pénzügyi világban zajlik, s ennek a világnak a vezetői mind hazudnak vagy őket is átverték. Whitney egy fél tucat emberből álló listával állt elő, amin többnyire olyan befektetők nevei szerepeltek, akiknek ő adott tanácsot. A lista közepén John Paulson szerepelt, a legtetején azonban Steve Eisman neve foglalt helyet.

A kezdet

Eisman nagyjából akkor került a pénzügyi világba, amikor én kiléptem onnan. New Yorkban nőtt fel, zsidó iskolákba járt, a Pennsylvania Egyetemen magna cum laude minősítéssel végzett, majd a Harvardon kitüntetéssel szerezte meg a jogi diplomát. 1991-ben, harmincéves vállalati jogászként a következő kérdéssel kellett szembesülnie: „Hogyan is gondolhattam, hogy valaha is szeretni fogom ezt a pályát? Igazából gyűlöltem – mondta Eisman –, gyűlöltem a jogászkodást. A szüleim az Oppenheimer befektetési alapnál dolgoztak; ők szereztek nekem munkát is, amire nem vagyok büszke, de hát így történt”.

Az Oppenheimer & Co. egyike volt azon régi motorosoknak a Wall Street-i társaságok közül, amelyek túlélték a válságokat, s a Goldman Sachs és Morgan Stanley által hátrahagyott morzsákon tengődtek. Sokkal inkább volt családi vállalkozás, mint vérbeli nagyvállalat. Lillian és Elliot Eisman a hatvanas évek elejétől kezdve adtak tanácsot magánbefektetőknek az Oppenheimer zászlaja alatt. (Lillian az Oppenheimeren belül hozta létre saját brókercégét, majd Elliot is csatlakozott hozzá, aki eredetileg büntetőjogászként kezdte pályáját, de váltott, miután a kelleténél többször megfélemlítette néhány középszintű maffiózó.) Mivel a kollégák és az ügyfelek szeretete és elismerése övezte őket, azt vettek fel, akit csak akartak. Mielőtt azonban elszakították fiukat a jogi karrier szépségeitől, a fiú régi dajkáját is felvették a céghez. Eismannek a szüleinek szóló jelentéseit annak a dajkának kellett átadnia, aki egykor a pelenkáját is cserélte. Az Oppenheimer alapvetően családcentrikus, családbarát vállalat volt, volt azonban egy furcsa szabálya: ha Elliot és Lillian azt akarta, hogy a fiuk munkát kapjon a cégnél, akkor az első évben a fizetést nekik kellett biztosítaniuk számára, azt pedig mások határozták meg, hogy a későbbiekben érdemel-e egyáltalán fizetést.

Eisman szülei valódi keményvonalas befektetők voltak, csak a kézzel fogható, megragadható értékekben hittek; mindig azt tanácsolták a fiuknak, hogyha igazán meg akarja érteni a Wall Street világát, akkor elemzőként kell dolgoznia. Így elemzőként is kezdett dolgozni, olyan embereknek, akik a tőzsdén lévő vállalatokról alkotott képet, azok megítélését akarták befolyásolni. Az Oppenheimer kb. 25 elemzőt foglalkoztatott, akiknek a munkájáról a Wall Street jelentős része tudomást sem vett. „Az egyetlen lehetőség, hogy megfizessenek az Oppenheimernél, az volt, ha rátapintottál valamire, s elég nagy hírverést tudtál körülötte csapni, kivívva ezzel az emberek figyelmét” – mondta Alice Shroderer, aki egykor a biztosítókért felelt a cégnél, ahonnan a Morgan Stanley-hez távozott, végül pedig Warren Buffett személyes életrajzírójává avanzsált. S még hozzáfűzte: „A többi céggel szemben, ahol azért fizették az elemzőket, hogy konszenzusos véleményre törekedjenek, az Oppenheimernél egy merőben más, különös vállalati kultúra uralkodott”. Amint az később kiderült, Eismannek kivételes képessége volt, hogy szembehelyezkedve mások véleményével megfelelő hírverést csapjon. Elemző asszisztensként kezdte, akitől senki sem várta, hogy saját jelentéssel, véleménnyel rukkoljon elő. 1991 decemberében azonban, alig egy évvel munkába állását követően, ez gyökeresen megváltozott. Ekkor vezették be a tőzsdére az Aames Financial nevű, jelzálogpiaci hitelezéssel foglalkozó céget, de az Oppenheimernél senki sem akart elemzéseket készíteni erről a vállalatról. Az Oppenheimer egyik bankára mindent latba vetve próbált találni valakit az elemzők között, aki fikarcnyit is ért a jelzálogpiachoz, hogy kiutalhassa neki a feladatot. „Én csak egy kezdő elemző vagyok, egyelőre tapogatózok még a sötétben” – mondta Eisman. – De azt is elmondtam neki, hogy korábban ügyvédként dolgoztam egy eseten, a Money Store-ban.” Ezután rögvest kinevezték az Aames Financial vezető elemzőjének. „Amit nem mondtam el neki, hogy a Money Store-nál kizárólag dokumentumokat nyálaztam át és korrektúráztam, és egy árva szót sem értettem az egészből.”

Az Aames Financial a Money Store-ral együtt azokhoz az új keletű cégekhez tartoztak, amelyek leégett amerikaiaknak nyújtottak hitelt, és a saját tevékenységüket „speciális finanszírozásnak” nevezték. Az új kategóriába nem tartoztak bele olyan óriások, mint a J.P. Morgan vagy a Goldman Sachs, viszont rengeteg olyan kicsi céget ölelt fel, amelyek valamilyen módon érintettek voltak a kilencvenes évek jelzálog-hitelezési botrányában. Az Aames volt az első közülük, amelyet tőzsdére vittek. A második cég, melyért Eisman kizárólagos felelősséggel tartozott, a Lomas Financial Corporation volt, amely épp ekkor evickélt ki a csődből. „Mivel egy rakás szarnak tartottam a céget, azonnal »eladást« javasoltam. Akkor nem is sejtettem, hogy nem szabadna ilyet tennem. Egyszerűen az járt a fejemben, hogy három lehetőség közül választhatok: tartás, eladás, vétel, melyek közül az értékelésem eredménye alapján kell választanom.” Úgy érezte, hogy vidámabbnak kell mutatkoznia, de a jókedélyűség s a vidámság csöppet sem számított természetesnek Steve Eismannél. Néha színlelte is a felhőtlen vidámságot, de akkor volt a legboldogabb, ha egyszerűen csak békén hagyták. „Gyakran lentről, a földszintről hallottam, amint valakivel a telefonban üvöltött az irodájában – mesélte egykori kollégája. – Élvezte, ha romba dönthette a hozzá tartozó cégek részvényárfolyamait. Ami a szívén, az a száján típusú ember volt.” Eisman ragaszkodott az eladási javaslathoz még azután is, hogy a Lomas Financial’s bejelentést tett a befektetőinek, miszerint nem kell aggódniuk a pénzügyi kondícióik miatt, a kockázatok ugyanis teljes mértékben fedezettek. „A legnagyszerűbb elemzői bejelentésem azután következett, hogy a Lomas bejelentette fedezettségét” – emlékezett vissza Eisman. „A Lomas Financial Corporation egy tökéletesen fedezett vállalat, bár jelenleg minden elképzelhető piaci körülmény mellett veszteséges. Egyetlen mondat papírra vetése sem okozott ennél nagyobb örömet az életben.” Pár hónappal az előző mondat megjelenése után a Lomas Financial Corporation ismét csődbe jutott.

Eismannek így gyorsan sikerült beküzdenie magát abba a szűk körbe az Oppenheimeren belül, akik véleményükkel az egész piacot képesek voltak mozgatni. „Ez olyan volt számomra, mintha a suliba tértem volna vissza, elkezdtem megismerni egy iparágat, amiről aztán írnom kellett egy tanulmányt.” A Wall Street-i arcok a csodájára jártak. Felemásan öltözködött, úgy tűnt, mintha valaki hatalmas odafigyeléssel válogatta volna össze számára a szebbnél szebb darabokat, csak épp megfeledkezett arról, hogy el is mondja neki, hogyan kell azokat viselni. A csapzott rövid haja úgy festett, mintha magának vágta volna. Szelíd, kifejező, de semmiképp sem barátságos arcának legszembetűnőbb eleme a szinte mindenkor, sokszor még evés közben is félig nyitott szája volt. Ezért úgy tűnt, mintha állandóan attól tartana, hogy nem tudja elsőként, másokat megelőzve kimondani azt, ami éppen átfutott az agyán, s mintha így akarna védekezni ez ellen. A vonásai természetszerűleg követték minden gondolatát, a pókerarc tökéletes ellentéte volt.

A külvilággal teremtett kapcsolatain keresztül kialakult róla egy kép. Ahogy telt az idő, folyamatosan növekedett azoknak a száma, akikkel munkakapcsolatba került. A legtöbben imádták és szívesen dolgoztak vele, és mindenki nagyra becsülte azt, hogy képes volt a pénz mellett tudását is megosztani munkatársaival. „Született tanár volt, és hevesen védte, oltalmazta a nőket” – hangoztatta egy korábban vele dolgozó hölgy. Minden esetben kiállt a gyengébbekért és a fiatalokért annak ellenére, hogy ő sosem került ilyen helyzetbe. Azok a fontos emberek, akik mély tiszteletet és elismerést vártak tőle, a találkozók után gyakran sokkolva és feldúlva távoztak. Whitney szerint: „az emberek többségének nem sikerül igazán megértenie, de akinek ez sikerül, rögtön egy életre megszereti Steve-et”. Az egyik nagy brókercég vezetőjének sem sikerült igazán megismernie elemzőnket; egy üzleti ebéd alkalmával Eisman egy fél tucat befektető körében magyarázta el neki, hogy hiába ő a vállalat vezetője, egyáltalán nem érti a saját üzletét. Majd ráemelte a tekintetét és az ebéd kellős közepén felállt, távozott és sosem tért vissza. („Valóban így történt, ki kellett mennem a mosdóba. De az igazat megvallva nem igazán tudom, miért nem mentem vissza” – emlékszik vissza Eisman.) Az esemény után a bankvezér kijelentette, hogy soha többé nem hajlandó Eismannel egy levegőt szívni. Egy másik eset egy japán ingatlanban utazó vállalat vezérigazgatójához kötődik. Elküldte a cége pénzügyi jelentését, majd egy tolmács kíséretében ellátogatott Eismanhez azzal a céllal, hogy meggyőzze: cége ideális befektetési célpont. A formális japán bemutatkozás után Eisman azonnal egy kérdést szegezett tárgyalópartnerének: „Ön egyetlen részvényt sem birtokol a saját cégében?” A tolmács a vezérigazgatóval tárgyalt, majd azt a választ adta hosszasan fejtegetve, hogy a japán cégeknél ez nem szokás. Eisman gyorsan elkönyvelte magában, hogy a pénzügyi jelentések biztosan nem tartalmazzák a valóban fontos információkat a vállalatról, így ahelyett, hogy ezt egyszerűen közölte volna velük, a magasba emelte a dokumentumot, mintha szemetet tartana a kezében, amitől meg akar szabadulni, és azt mondta: „Ez… ez nem más, mint WC-papír! Fordítsd!” – mondta a tolmácsnak.

„A japán fickó levette a szemüvegét, az ajkai remegtek, a levegő izzott és úgy tűnt, mintha a harmadik világháború készülődne kitörni. »Budipapír? Bu-di-pa-pír?«” – mesélte egy szemtanú, aki végignézte a másik fél reakcióját.

Az egyik befektetési alap menedzsere – aki Eismant a barátjának tartotta –, egyszer megpróbálta nekem leírni, milyen is ő valójában; bár miután kifejtette, hogy a mi Eismanünk minden fejest egyszerűen vagy idiótának, vagy hazugnak tart, szinte azonnal nevetésben tört ki. „Bizonyos tekintetben nagyon szúrós, piszkálódós ember, de ugyanakkor okos, tisztességes és megfélemlíthetetlen”.

„Még a Wall Streeten is sokan vannak, akik agresszív, goromba, visszataszító fráternek tartják” – emlékszik vissza Valerie Feigen, Eisman felesége. Valerie a J.P. Morgannél dolgozott mindaddig, amíg a gyereknevelés miatt ott nem hagyta őket, később pedig nyitott egy butikot New Yorkban. „Őt egyszerűen nem érdekelték a szokások és az illem. Higgyen nekem, milliószor próbáltam megváltoztatni, de semmi. Amikor először vittem haza bemutatni a családomnak, az anyám csak annyit mondott: sok jót biztosan nem remélhetünk tőle, de talán kapnánk érte valamit, ha elárvereznénk. Jó érzéke volt ahhoz, hogy megbántson embereket, de ezt nem azért tette, hogy taktikázzon, természetéből fakadóan volt goromba. Tudta, hogy mások egy érző, emocionális emberi lényt szeretnének mögé képzelni, de ő ezzel a legkevésbé sem tudott azonosulni. Steven egyszerűen nem volt hajlandó túllépni az ésszerűségén.”

Amikor elmerengett, eltűnődött valamin, s a kollégák értetlenül állva kérdezték, hogy miért lett hirtelen ilyen zaklatott, vagy feldúlt, általában sértődötten vetette oda lekezelő válaszát: „Csak megfeledkeztem magamról”.

Több teória is született Eisman különös személyiségével kapcsolatban, mindenki próbálta valahogyan megmagyarázni a jelenséget. Egyikük valami olyasmit állított, hogy Eismant a fejében cikázó gondolatok sokkal jobban izgatták, mint bármi más ezen a Földön, amivel valaha találkozott élete során. Persze azok, akik közelről ismerték őt, tudták, hogy ez így, ebben a formában nem igaz. Édesanyja, Lillian szerint a fiának két személyisége volt. Az egyik az a kisfiú, aki megkapta tőle a rég áhított vadonatúj biciklit, melyet csupán addig élvezhetett, amíg kikerekezett vele a Central Parkba s kölcsönadta egy ismeretlen fiúcskának, aki aztán eltűnt vele a messzi távolban. A másik az a fiatalember, aki képes elkezdeni a Talmudot tanulmányozni, de korántsem Istenbe vetett hite miatt, hanem csak azért, hogy belső ellentmondásokra leljen a műben, miközben édesanyja a New York városi zsidó oktatás kinevezett vezetőségi tagja volt. „Ki más tanulmányozná a Talmudot azért, hogy hibákat leljen benne?” – kérdezgette az anyja újra és újra. Később, amikor Eisman már valóban gazdag embernek számított s komolyan meg kellett fontolnia, hogyan támogasson másokat, egy olyan rendezvényen sikerült kikötnie, amelynek az volt a célja, hogy haszid zsidóknak segítsen ledobni saját vallásuk béklyóit. Egyetlen centről sem volt hajlandó lemondani küzdelem nélkül.

Bár sokan nagyra becsülték, Eisman egy furcsa figura maradt; és éppen egy ilyen rendkívül szokatlan, mindenki számára új hullám kezdetekor sétált be a Wall Streetre is. A másodlagos jelzáloghitel-piac kialakulása – egy évtizeddel korábban – olyan területekre engedte behatolni a Wall Streetet, ahová korábban sosem juthatott volna el: az átlagos amerikai állampolgárok hitelügyleteihez. Az elindított gépezet először a társadalom hitelképesebb családjait kebelezte be, de mára a jelzálogkötvények piaca olyan méretet öltött, hogy a kevésbé hitelképeseket is maga alá gyűrte.

A jelzáloghitel-kötvények néhány igen fontos jellemzőjüket tekintve eltértek a hagyományos vállalati és államkötvényektől. A jelzálogkötvény nem egy egyszerű papír volt, ami egy előre meghatározott, fix lejárati időre szólt, hanem háztartások ezreivel szemben fennálló olyan követelésekből állt, melyek folyamatos pénzáramlást generáltak. A konstrukció alapvető problémája az volt, hogy a kölcsönvevő bármikor egy összegben kifizethette tartozását. Ezen egyszerű oknál fogva a befektetők nem voltak igazán érdekeltek az üzletben: az adósok rendszerint azonnal visszafizették hiteleiket, amint a kamatok esni kezdtek, hogy olcsóbb forrásokhoz juthassanak; így egy halom pénzt hagyva hitelezőik nyakán, akik ebben az esetben csupán kisebb hozam mellett tudták újra befektetni a tőkéjüket. Az új befektetések futamidejét képtelenség volt kiszámolni, egy dolgot azonban a befektetők biztosra vehettek: éppen akkor fogják visszakapni pénzüket, amikor azt a legkevésbé sem szeretnék. Néhány nagyokos, akikkel a Salomon Brothersnél dolgoztam együtt, kitalálta, hogyan lehetne enyhíteni a kockázatot – ők voltak azok, akik később életre hívták a másodlagos jelzálogkötvény-piacot. Hatalmas mennyiségű lakáshitelt csomagoltak össze, s utána az ingatlantulajdonosok fizetőképességének függvényében kategóriákat képeztek. Képzeljünk el egy tömbházat: a modell leginkább ehhez hasonlítható! Az első kategória vásárlói olyanok, mint a tömbház legalsó szintjének tulajdonosai: amikor megérkezett az „árvíz”, őket sújtotta elsőként a visszafizetési hullám, viszont cserébe nagyobb kamatokra számíthattak. A második szint tulajdonosai csak a következő visszafizetési hullámból részesedtek, így a realizált kamataik is kisebbek voltak. A modell logikája szerint a legfelső szinten álló befektető vihette haza a legkisebb kamatot, ezzel együtt viszont ő lehetett a legbiztosabb abban, hogy nem fogja időnap előtt viszontlátni befektetését.

A nyolcvanas években a befektetők nagy-nagy félelme az volt, hogy a futamidő lejárata előtt kapják vissza a pénzüket, cseppet sem tartottak attól, hogy esetleg nem is fizetik vissza azokat. A hiteleket, különös tekintettel a jelzálogkötvényekre – méretüket tekintve és az adósok hitelminősítését figyelembe véve – szigorú szabályokhoz igazították, melyeket néhány állami hivatal határozott meg és ellenőrzött: a Freddie Mac, a Fannie Mae és a Ginnie Mae. Ráadásul a hitelek mögött minden esetben volt állami garancia; ha a hiteligénylő nem tudta fizetni a tartozásait, csődöt jelentett, akkor az állam kifizette a fennmaradó tartozást. Amikor Eisman belecsöppent ebbe az új, dinamikusan növekvő üzletbe, amit csak „speciális finanszírozásként” emlegettek, a jelzálogkötvények kihasználásának újabb területét találták meg: olyan hitelek piacra dobását határozták el, amelyek mögött nincs állami garancia. A cél az volt, hogy minél inkább kiterjesszék a hiteligénylők körét, olyanokra is, akik nem rendelkeztek megfelelő fedezettel. Itt már nem arról volt szó, hogy a hitelek segítségével az emberek saját otthont vásárolhassanak, hanem arról, hogy elzálogosítsák minden létező vagyontárgyukat, amit eddigi életük során sikerült összekuporgatniuk, és ezzel minél több készpénzhez jussanak.

A subprime hitelekből{4} létrehozott jelzálogkötvényekkel kapcsolatos problémákat a már jól bevált logika alapján próbálták kezelni: itt azonban nem a túl korai visszafizetések, hanem a vissza nem fizetések jelentettek gondot. Az első szinten tartózkodó vagy első kategóriába tartozó befektetők nem az előreteljesítésektől, hanem a kínzó és valós veszteségektől szenvedtek. Mindaddig ők szenvedték el a veszteségeket, amíg a felszámolások be nem fejeződtek, ezt követően pedig a második emelet befektetőit is elérte a veszteségek hulláma, s ez így söpört végig minden egyes szinten.

A kilencvenes évek elején kevesen áldozták arra karrierjüket, hogy megpróbálják felmérni azoknak a hiteleknek a várható kockázatait, melyeket a világ árnyékosabb felére terjeszthetnének ki. Közülük az egyik Steve Eisman volt, a másik pedig Sy Jacobs. Jacobs – aki annak idején ugyanazon a képzésen vett részt, mint én a Salomon Brothersnél – most egy kis befektetési banknál dolgozott, melyet Alex Brownnak hívtak. „A Salomon tréningprogramját toltam végig, és ott hallottam először arról a vadonatúj értékpapír-kibocsátási businessről, ami Lewie Ranieri agyából pattant ki, s épp az életre keltésén munkálkodott” – mesélte Jacobs. (Ranieri neve köthető leginkább a másodlagos jelzálogkötvény-piac megteremtéséhez.) Az elképzelés, hogy a jelzálogkölcsönöket kötvénybe csomagoljuk, egyszerűen határtalan lehetőségek tárházát nyitotta meg. Ami az egyik ember eszköze, az minden esetben egy másik kötelezettsége; innentől kezdve lehetségessé vált, hogy a kötelezettségek halmazát értékpapírokkal állítsuk szembe, amelyekkel akár kereskedni is lehetett. Erre a célra szolgáló apró piacokat elsőként a Salomon Brothers hozott létre, s eddig ismeretlen, új termékekkel rukkolt elő, amelyek mögött szokatlan dolgok álltak: például hitelkártya-kinnlevőségek, repülőgéplízing- és autóhitel-tartozások, fitneszklubtagsági díjak. Ahhoz, hogy létrehozz egy új piacot, csak arra volt szükség, hogy kitalálj egy új eszközt, amit pénzzé lehet tenni. A legkézenfekvőbb, eddig érintetlen eszközt továbbra is az otthonok jelentették Amerikában. Az első jelzáloggal rendelkezők hihetetlen mennyiségű vagyona hevert parlagon ingatlanjaikban; miért ne lehetett volna ezt a kihasználatlan vagyont is értékpapírokká alakítani? „Ha valaki eljátszott a subprime hitelek gondolatával, hogy felvállaljon egy második jelzáloghitelt is, az akkoriban egyet jelentett a társadalmi megbélyegzéssel, pedig ez a legkevésbé se volt indokolt – emlékszik vissza Jacobs. – Akinek a hitelminősítése kicsit rosszabb volt, annak jóval nagyobb kamatokat kellett kicsengetnie, amire egyáltalán nem lett volna szükség. Ha valóban sikerülne komoly piacot teremteni ezeknek a kötvényeknek, akkor le tudnánk szorítani a hiteligénylők költségét; a drága hitelkártyás megoldásokat kisebb kamatú jelzáloghitellel tudnák kiváltani, és mindez egy önbeteljesítő jóslattá válna.”

A felső pénzügyi körök növekvő érdeklődéssel fordultak az amerikai társadalom alsóbb osztályai felé. Akkor úgy tűnt, hogy ez pozitív változásokat hoz a szegényebb rétegek számára. Így az egyre hatékonyabban működő tőkepiac egyre olcsóbb hiteleket nyújtott az alsóbb rétegek számára. A kilencvenes évek elején, hogy méginkább felhajtsák az üzletet, a másodlagos jelzálog-hitelezők közül először a Money Store, a Grentree és az Aames léptek elsőként a tőzsdére. A kilencvenes évek közepén tucatszámra jelentek meg az újabbnál újabb, személyi kölcsönt kínáló cégek. A piac rettentően felaprózódott. A cégek az általuk nyújtott hitelek túlnyomó részét rögtön továbbadták kötvények formájában különböző befektetőknek; így a valódi kockázatokat sikerült elrejteniük, amivel a piac csúnyán visszaélt. Jacobs szerint: „Ez kicsit olyan volt, mintha pénzt nyomtattak volna. Amikor úgy adsz el valamit, hogy pénzt keresel rajta, mocskosul sok pénzt, és nem kell aggódnod amiatt, hogy az hogyan fog szuperálni a vevőnél, akkor ez az üzlet előbb-utóbb elvakítja az embereket és felelőtlen őrülteket fog magához vonzani. Ez bizonyult a nagyszerű ötlet Achilles-sarkának. Mindketten hittünk ebben a hatalmas lehetőségben, Eisman is és én is, és mindkettőnknek sikerült szembetalálkozni néhány igazán elvetemült, a racionalitástól teljesen elrugaszkodott emberrel. Ezért a mi feladatunk az volt, hogy megtaláljuk azokat, akikkel sikeresen vihetjük véghez tervünket.”

Ennek ellenére a másodlagos jelzálog-hitelezési piac továbbra is csekély – éves szinten csupán néhány milliárd dollárnyi – részét adta az amerikai hitelpiacnak; mégis még maga Steve Eisman is látott benne fantáziát. „Azt gondoltam, hogy ez talán választ adhat valamelyest a társadalomban tátongó s egyre növekvő társadalmi szakadékra. A jövedelemelosztás egyre inkább eltolódott, ami akkor egyet jelentett az ügyfelek számának növekedésével.” Természetesen Eisman abban volt érdekelt, hogy rációt lásson az üzletben, elvégre ezért kapta a fizetését: az Oppenheimer hamarosan meghatározó szereplővé vált az új szegmensben, amit leginkább Eismannek köszönhetett. „Rengeteg subprime hitelekkel foglalkozó céget segítettem tőzsdére vinni. A porhintés minden esetben ugyanaz volt: »azért vagyunk, hogy segítsük ügyfeleinket! Azért, hogy megmentsük őket a magas kamatozású hitelkártya-tartozásaiktól és kedvezőbb, jelzálog alapú hiteleket biztosítsunk számukra!« Mindannyian elhittük a mesét.” De ekkor valami megváltozott.

Vincent Daniel New York Queens kerületében nevelkedett, mindenféle olyan luxust nélkülözve, amely Eisman számára megadatott. Mégis, akik találkoztak már velük, általában Vinnyről gondolták, hogy az elegáns Park Avenue-i felső körökből származik, s sokkal inkább Steve-ről tudták volna elképzelni, hogy valahonnan a 82. sugárútról, egy kis házikóból küzdötte fel magát idáig. Eisman heves volt, vakmerő és csak a nagy összefüggésekre koncentrált, Vinny épp az ellenkezője: óvatos volt és imádott elmerülni a részletekben. Fiatal, fitt és erős férfi volt, dús fekete hajjal és tetszetős vonásokkal; megjelenését azonban mindig beárnyékolta az arcára kiülő nyugtalanság; mindig kész volt szigorú, rosszalló képet vágni, vagy éppen kérdőn felvonni a szemöldökét, ha a helyzet úgy kívánta. Nem volt igazán sok vesztenivalója, mégis görcsösen figyelt arra, nehogy valaki átverje. Az apját még kiskorában meggyilkolták – bár erről soha nem esett egy szó sem –, az anyja pedig könyvelőként dolgozott egy nagykereskedésnél. Édesanyjuk egyedül nevelte őket a bátyjával együtt. Talán Queens hatása volt, talán az apja korai halála okozta vagy csak önmagában Daniel Vincent alaptermészete volt ilyen, de minden emberre elképesztően gyanakodott. „Vinny sötét figura volt!” – mondta róla Steve Eisman olyan tisztelettel, amilyennel egy hatalmas ember beszél egy saját magánál többre tartott személyiségről.

A felső középosztályba tartozó Eismant meglehetősen megrázta, amikor kiderült, hogy a Yale helyett csak a Pennsylvania Egyetemre jutott be, ezzel szemben az alsó középosztályból származó Vinny édesanyja arra is büszke volt, hogy 1994-ben fia diplomát szerzett a Binghamton Egyetemen, Brightonban. Örömét csak fokozta, hogy az egyetem elvégzése után Vinny útja egyenesen a manhattani Arthur Andersenhez vezetett – ahhoz a neves könyvvizsgáló céghez, amely néhány év múlva az Enron-botrányban semmisült meg. „Aki Queensben nevelkedik, nagyon hamar ráébred, hol rejtőzik az aranytojást tojó tyúk. Naná, hogy Manhattanben!” – mondta Vinny. Manhattanben, junior könyvvizsgálóként első megbízatása a Salomon Brothers auditálása volt. A befektetési bank könyveinek áttekinthetetlensége teljesen sokkolta a fiút; egyetlen felettese se tudta elmagyarázni neki, hogy a brókerek miért csinálják azt, amit csinálnak. „Fogalmam sem volt arról, hogy pontosan mi a feladatom, az igazán félelmetes pedig az volt, hogy a menedzsereim sem tudták nálam jobban. Rendkívül egyszerű kérdésekkel álltam elő: Miért tartanak jelzáloghitel-kötvényeket ezek a bankok? Spekulálnak, vagy ez része lehet az átfogóbb, hosszú távú stratégiájuknak? – Ezt egyszerűen tudnom kellett. Elképzelhetetlen volt, hogy úgy vizsgáljak meg egy céget, hogy közben ne értsem, mi folyik a háttérben.”

Végül arra jutott, hogy egy könyvvizsgálónak – aki ilyen hatalmas Wall Street-i vállalatok vizsgálatára vállalkozott – egyszerűen nem áll módjában eldönteni, hogy az adott cég történetesen veszteséges vagy nyereséges. Ezek a vállalatok hatalmas fekete dobozok voltak, melyek láthatatlan fogaskerekei állandóan, megállás nélkül zakatoltak. Néhány hónap múlva Vinny főnöke belefáradt az állandó kérdezősködésbe. »Vinny, ez nem a te feladatod! Felvettelek valamire, végezd el a munkád és tartsd a szád!« – csak ennyit tudott mondani, és valójában egyik kérdésemre se tudta a választ. Ezután egyszerűen kisétáltam az irodájából, és nem akartam mást, mint elszabadulni innen.”

Vinny egyszerűen új munka után nézett. Egy régi iskolai barátja az Oppenheimer & Co. nevű helyen dolgozott és egész szépen keresett. Segített eljuttatni Vinny életrajzát az emberi erőforrás osztályához, ahonnan az egyenesen Steve Eisman kezében landolt, aki épp egy olyan munkatársat keresett, aki segíthet neki kibogozni a másodlagos jelzálogpiac szereplőinek egyre átláthatatlanabbá váló könyvelési technikáit. „Nem áll össze a kép. Én sztorikban gondolkodom. Kell valaki, aki elég járatos a számok világában” – töprengett hangosan Eisman. Vinny hallotta, hogy Eisman kemény dió lehet, éppen ezért nagyon meglepett volt, amikor Eisman első találkozásuk alkalmával kizárólag arra próbált rájönni, hogy képesek lennének-e kijönni egymással. „Akkor úgy tűnt, mintha csak az utolsó darabot keresné a kirakójából” – emlékezett vissza Vinny. Már kétszer találkoztak, amikor Eisman teljesen váratlanul felhívta. Vinny azt remélte, hogy leendő főnöke előrukkol végre egy állásajánlattal, de röviddel azután, hogy beszélgetni kezdtek, Eisman egy sürgős hívást kapott a másik vonalon és Vinnyt félrerakta. Több mint 15 percig várakozott, de Eisman nem kapcsolt vissza.

Eisman két hónappal később kereste meg újra, és csak annyit kérdezett, hogy mikor tudna kezdeni.

Eisman sosem adott magyarázatot arra, miért kérte Vinnyt, hogy tartsa a vonalat és végül miért nem kapcsolt vissza; mint ahogy arról sem beszélt soha, hogy miért hagyott faképnél egy üzleti ebéd kellős közepén egy befolyásos vezérigazgatót. Vinny azonban hamar rátalált a magyarázatra: amikor átkapcsolt a másik vonalra, arról értesíthették, hogy első, Max nevű, újszülött gyermeke meghalt. Valerie influenzában szenvedett; az éjszaka közepén egy nővér ijedten ébresztette: álmában ráfeküdt gyermekére és ezzel megfojtotta. Egy évtizeddel később az Eismanhez igazán közel állók úgy magyarázták a történteket, hogy ez olyan törés volt az életében, amely alapjaiban változtatta meg a világgal való kapcsolatát. „Steve mindig úgy gondolta, hogy az angyalok vigyáznak rá; sosem történtek vele rossz dolgok – emlékezett vissza Valerie. – Védett volt mindentől, s biztonságban tudta magát. De a Maxszal történt eset után minden megváltozott, az angyalok eltűntek. Bármi megtörténhetett bárkivel.” Ettől a pillanattól kezdve Valerie sok kisebb és nagyobb változást vett észre a férjén, s ezekkel többnyire Eisman is egyetértett. „Bizonyos tekintetben Max halála a világ számára nem volt nagy ügy, de számomra az volt” – idézte fel Eisman.

Mindenesetre Eisman és Vinny sohasem beszéltek az esetről. Vinny mindössze annyit tudott, hogy Steve Eisman, akinél elkezdett dolgozni, már nem ugyanaz az ember volt, akivel néhány hónappal korábban találkozott. Azt az Eismant, akivel anno interjúzott – Wall Street-i mércével mérve –, egyenes, tisztességes és őszinte embernek ismerte meg; nem olyannak, aki mindennemű együttműködést el akar utasítani. Az Oppenheimer a jelzálogpiaci szegmensben a vezető pénzintézetek között szerepelt, ez azonban nem lett volna így, s talán létre se jött volna ez az üzletáguk, ha Eisman, az egyik legmeghatározóbb elemzőjük nem támogatja ezt a területet olyan határozottan. Amellett, hogy örömet okozott neki, ha földbe döngölhetett instabil cégeket, egyetértett azzal, hogy az amerikai gazdaságra pozitívan hatott a jelzálogpiac kibővítése. Sikerült tovább erősítenie hitelét a többi cég felé azzal, hogy némelyik subprime kibocsátót néha keményen megszorongatta.

Ebben az időben Eisman hozzáállása egyre negatívabbá vált, alkalmazottainak feltűnt, hogy munkájában egyre gyengébb eredményeket produkál. Vinny szerint „úgy tűnt, mintha megérzett volna valamit és szüksége volt a segítségemre, hogy megfejtse, mire is bukkant valójában”. Eisman az egész iparágról akarta lerántani a leplet, de ez esetben sokkal óvatosabbnak kellett lennie, mint korábban. „Javasolhatsz valamit eladásra, mert azt gondolod, hogy rossz periódusba került a cég, ilyenkor megengedett a tévedés, de amikor valakit direktbe támadsz be, mert azt gondolod, hogy az a vállalat egy kalap szart sem ér, ott nincs hibázási lehetőséged” – emlékeztetett Vinny. A botrány kitöréséhez szükséges lőszert a Moody’s hitelminősítői szállították néhány hónappal korábban, amikor megszerezték s elkezdték árulni a subprime hitelekkel kapcsolatos adatokat. Az adatbázisban nem volt lehetőség arra, hogy az egyes hiteleket külön-külön elemezzék, viszont átfogó képet adott a hitelek egyes csoportjairól, különösképpen a jelzálogkötvényekről. Kiderült belőle, hogy mekkora volt a változó kamatozású konstrukciók részaránya, hogy az elzálogosított lakások hány százalékát lakták valódi tulajdonosai, és a legfontosabb: mekkora volt a nem fizető ügyfelek aránya. „Tessék, fogd ezt az adatbázist és ki ne gyere abból a szobából addig, míg rá nem jössz valamire” – adta ki az utasítást Eisman. Vinnynek az volt az érzése, hogy főnöke már előre tudja, mit fog felfedezni.

Vinny egyébiránt tisztában volt a képességeivel. „26 éves vagyok, de eddig nem igazán sikerült megérteni, mik is azok a jelzálog alapú kötvények” – mondta. Valójában ezt Eisman sem tudta pontosan, hiszen ő a tőzsde hőskorában nevelkedett, amikor az Oppenheimernek egyáltalán nem volt kötvényrészlege. Így Vinny kénytelen volt önállóan felfedezni az összefüggéseket. Amikor elkészült, akkor előállt egy elmélettel, amely magyarázatot adott arra a kellemetlen bűzre, amit Eisman már jó előre megérzett. A cégek folyamatosan tették közzé jelentéseikben növekvő árbevételeiket, de ezen kívül semmi többet. Az egyik elem, melynek közzétételéről a pénzintézetek valahogy mindig megfeledkeztek, a nem teljesítő adósaik aránya volt. Amikor Eisman szurkálódni kezdett, a bankok kezüket széttárva bizonygatták, hogy ennek egyébként sincs jelentősége, hiszen ők minden általuk kibocsátott hitelt továbbadtak, hogy kötvényeket hozhassanak létre belőlük. A kockázat ettől kezdve nem őket terheli. Csakhogy ez nem felelt meg a valóságnak. A hitelek egy kis szeletét mindegyik cég megtartotta, és a szabályozásnak hála, tiszta nyereségként könyvelhették el a hitelekből befolyó pénz várható értékét. A számviteli szabályokra alapozva azt feltételezték, hogy a hiteleket rendben, lejárati idejüknek megfelelően – se előbb, se később – visszafizetik. Később ez az elképzelés vezette el őket végzetükhöz.

Ami elsőként szemet szúrt Vinnynek, az a manufactured housing szektorból (mely jobban csengett a lakókocsi kifejezésnél) érkező, idő előtti visszafizetések kimagasló aránya volt. A lakókocsi és a hagyományos lakások között lényeges különbség volt: attól a pillanattól kezdve, hogy egy lakókocsi kigurult az üzletből, lezuhant az értéke. A lakókocsi-tulajdonosok a hagyományos ingatlantulajdonosokkal szemben nem voltak abban a szerencsés helyzetben, hogy két év alatt visszafizethessék hiteleiket, hogy aztán újabbakat felvéve pénzhez jussanak. „Akkor mégis miért fizették ki idő előtt a tartozásaikat?” – tűnődött el Vinny, hiszen ennek így semmi értelme nincs. „A hiteleket nem önkéntes alapon fizették vissza, az ok a fizetésképtelenség volt, de persze így sokkal jobban hangzott.” A lakókocsi-tulajdonosok nem bírták fizetni hiteleiket, a kocsikat visszavették és a hitelezők a pénzüknek csupán a töredékét látták viszont. „Összességében azt kell mondanom, hogy a másodlagos hitelpiac jó úton haladt az összeomlás felé, amit a nem teljesítések hajmeresztően nagy aránya idézett elő” – állapította meg Vinny. A kamatok egyszerűen nem voltak elég nagyok ahhoz, hogy fedezni tudják a kisebb jövedelmű rétegnek nyújtott hitelek kockázatát. Úgy tűnt, mintha a pénzügyi világ alaptételeit átmenetileg felfüggesztenék annak érdekében, hogy enyhítsék a társadalmi problémákat. Vinny ekkor döbbent rá a lényegre: „Hogyan hitetnéd el a szegényekkel, hogy jómódúak, amikor a bérek nem emelkednek? Elérhető hiteleket kell adni nekik!”

Hat hónapjába telt, mire sikerült átrostálnia a különböző összetételű jelzáloghiteleket, és amint készen állt, egyenesen Eismanhez ment, hogy végre elmondhassa, mire jutott. Az összes másodlagos jelzálog-hitelezéssel foglalkozó cég kivétel nélkül hihetetlen mértékű növekedést ért el, és mindezt úgy, hogy kreatív számviteli megoldásaikkal képesek voltak elrejteni a tényeket a világ elől, miszerint a növekedés mögött nem álltak valódi bevételek. Az egész csak illúzió volt, számviteli ügyeskedés eredménye. Az események tökéletesen követték a piramisjáték elveit: ahhoz, hogy a nyereséges vállalat látszatát fenn tudják tartani, egyre több tőkére volt szükségük, amiből újabb másodlagos hiteleket helyeztek ki. „Természetesen nem lehettem 100 százalékig biztos az igazamban, mégis Steve elé álltam, és csak annyit mondtam: Nem túl rózsás a helyzet! Pontosan ez volt az, amit hallani akart. Ennyi bizonyíték elegendő volt Eismannek ahhoz, hogy azonnal nekiessen a részvények leminősítésének!”

Eisman kiteregette a szennyest, amely egytől egyig érintette az összes jelzálog-hitelező céget; vállalatok tucatjainak kétes ügyleteit fedte fel. „Itt vannak a tények, tessék. A különbség a díszlet – amellyel félrevezetik a világot – és a valós számok között, melyek a cukormáz mögött rejtőznek” – kiáltotta Eisman. A jelzálog-hitelezők persze kevéssé értékelték az igyekezetét. „Sikerült elindítania egy hullámot. A jelzálog-hitelezők hevesen tiltakoztak véleménye ellen, próbálták bebizonyítani, hogy téved, hogy az adatok hibásak. De ő könnyedén vágott vissza: Uraim, ezek az önök kibaszott számai” – emlékezett vissza Vinny. Annak, hogy ekkora port kavart Steve bejelentése, az egyik oka az volt, hogy nem tisztázta velük előre aggodalmát. Ez ilyen formán nem volt fair, ezzel a Wall Street szabályait is megsértette. „Steve tudta, hogy bejelentésével kicsapja majd a biztosítékot, de valójában akarta ezt a perpatvart. Nem akarta, hogy bárki is lebeszélje tervéről. Akár egyeztethetett volna is az érintett vállalatokkal, de annak az eredménye is csak az lett volna, hogy egy rakás ember próbálja lebeszélni arról, hogy nyilvánosságra hozza véleményét” – idézte fel Vinny az eseményeket.

„Előtte nem volt alkalmunk értékelni a hiteleket, mivel nem rendelkeztünk a megfelelő adatokkal hozzá” – mondta el később Eisman. – A nevem összefonódott az iparággal és a hírnevemet kizárólag ezeknek a részvényeknek köszönhettem. Abban az esetben, ha tévedek, akkor az Steve Eisman pályafutásának végét jelentette volna.”

Eisman elemzése 1997 szeptemberében jelent meg, egy olyan gazdasági boom kellős közepén, amilyenre az amerikai történelem során még nem volt példa. Egy évvel később Oroszország fizetésképtelenné vált és a Long-Term Capital Management nevű befektetési alap csődöt jelentett. Következő állomásként a subprime hiteleket nyújtó vállalatok pénzcsapjait zárták el és tömegével mentek csődbe. Sokan úgy aposztrofálták a történteket, mintha a meglévő számviteli szabályok miatt következtek volna be, amelyek lehetővé tették, hogy olyan tételeket könyveljenek el profitként, amelyek még be sem folytak. Vinnyn kívül senki, de talán még maga Vinny sem tudná teljesen elmagyarázni, hogy mit sikerült megértenie ezeknek a hiteleknek a természetéről. „Jó érzéssel töltött el a tudat, hogy vannak hibák a rendszerben; ha ugyanis a piac mindent le tudna követni, valószínűleg munkám se lenne. Ha semmit sem tudsz hozzátenni a rendszerhez, egyáltalán miért foglalkoznál vele, nemde? Mégis én voltam az egyetlen, akinek végig kellett néznie, ahogyan minden egyes hozzám tartozó vállalat csődbe megy, miközben a valaha tapasztalt legnagyobb gazdasági fellendülés vette kezdetét! Láttam, ahogy a gazdaság kíméletlen darálója beindult. Elképesztő látvány volt” – emlékezett vissza Vinny.

Ez volt az a pillanat, amikor mindenki számára világossá válhatott, hogy Steve Eisman nem csupán egy egyszerű kritikus. A pénzügyi világ saját magáról alkotott képével szemben az ő fejében egy lényegesen eltérő és sokkal kevésbé vonzó kép alakult ki a szektorról, és ennek időről időre hangot is adott. Néhány évvel később felmondott és elment egy óriási befektetési alaphoz, amit Chilton Investmentnek hívtak. Belefáradt abba, hogy másoknak adjon befektetési tanácsokat, úgy gondolta, hogy nagyobb élvezetét leli abban, ha saját megítélése szerint a saját zsebére játszhat. A Chilton Investment azonban másképp gondolta: „az első benyomásunk Steve-vel kapcsolatban az volt, hogy igen-igen, ő valóban egy rendkívül okos fickó, de vajon képes lenne tőzsdézni?” – emlékezett vissza az egyik kolléga. Végül úgy ítélték meg, hogy nem tudna, így ugyanolyan pozícióba került, mint amilyet korábban betöltött; vállalatokról kellett elemzéseket készítenie, melyek alapján végül valaki más hozta meg a befektetési döntéseket. Gyűlölte, de ennek ellenére végezte a munkáját, és valami olyat tanult meg, ami mindenkinél jobban felkészítette a kitörni készülő válságra. Sikerült egészen pontosan megértenie, hogy hogyan működik a személyi kölcsönök piaca.

Kicsit előreléptünk az időben, már 2002-t írunk; egyetlen subprime hitelezéssel foglalkozó cég sem maradt Amerikában. Mégis volt egyetlen óriási vállalat, a Household Finance Corporation, amely már az ősidőktől kezdve személyi hitelezéssel foglalkozott. A vállalatot 1870-ben alapították és már réges-régen vezető szerepet játszott a szegmensen belül. Eisman sokáig azt hitte, hogy érti a vállalkozás üzleti modelljét, de rá kellett jönnie, hogy tévedett. 2002 elején kerültek a kezébe a Household értékesítési ajánlatai, amelyek a háztartási eszközök elzálogosítása mellett hiteleket kínáltak. Bill Aldinger, a vállalat vezérigazgatója növekedésre bírta a Householdot annak ellenére, hogy az összes versenytársa csődbe ment. Az amerikaiak ekkor még a dotcomválság hatásait nyögték. Nem voltak olyan helyzetben, hogy újabb hiteleket vehessenek fel, ennek dacára a Household soha nem látott ütemben növelte kihelyezett hiteleinek mértékét. A növekedés motorját a másodlagos jelzálogpiac biztosította. A bank ajánlata, amit Eisman a kezében tartott, valójában egy 15 éves futamidejű, fix kamatozású hitelről szólt, melyet 30 évesnek álcáztak. Így szólt: vegyünk egy 15 éves jelzálog-hitelezési konstrukciót, és gondoljunk bele, mi lenne a tényleges éves kamatláb abban az esetben, ha ezt a hitelt a lakástulajdonosnak 30 év alatt kellene visszafizetnie? Mi volt erre a tulajdonosok örömteli válasza: „Csupán 7%-os jelzáloghitelt vettünk fel! Éljen!”, holott a valódi kamat, amely a jól kifundált, arcátlan értékesítési ajánlat mögött ketyegett, nagyjából 12,5%-os volt. „Ez nyilvánvaló csalás volt. Egyszerűen a saját ügyfeleiket csapták be” – elképesztő, szörnyülködött Eisman.

Eismannek persze nem tartott soká, hogy találjon néhány elégedetlen kuncsaftot, akik rádöbbentek a csalásra. Kis újságokat kutatott fel országszerte, amikor belebotlott egy John Stark nevű fickóba. Stark a Bellingham Newsnak írogatott – Bellingham az utolsó városka Washington államban, mielőtt az ember elérné Kanadát. Mielőtt Eisman ráakadt, Starknak éppen arról jelent meg egy kisebb írása, hogy négy helybéli felbérelt egy ügyvédet, hogy fogja perbe a Householdot és érvénytelenítse a szerződésüket, mert a vállalat csúnyán rászedte őket. „Először igen szkeptikus voltam. Itt van egy ember, aki túl sok hitelt vett fel, aztán ügyvédet fogad, hogy beperelje a céget; nem voltam elragadtatva az ügytől” – emlékezett vissza Stark. A cikk megjelenése emberek tömegeit mozgatta meg; százak akarták tudni Bellingham-szerte, hogy vajon az ő 7%-os kedvező hiteleik is 12,5%-osak-e valójában. „Az emberek végre feleszméltek és dühösek lettek. Sokuk egyáltalán nem vette észre, hogy átverték” – mondta Stark.

Bármi volt is Eisman szándéka azzal, amit tett, végérvényesen a másik oldalra sodródott. A Household ellen vívott keresztes hadjárat vált egyetlen céljává. Újságírókkal vette fel a kapcsolatot, felkereste a magazinok szerkesztőit és jó viszonyt épített ki a társadalmi szervezetek összefogása a reformért szövetséggel (ACORN – Association of Community Organizations for Reform Now); ez volt az első alkalom arra, hogy egy Wall Street-i fedezeti alap, hedge fund menedzsere érdeklődést mutatott egy olyan szerveződés iránt, amely a szegények érdekvédelmével foglalkozott. Folyamatosan ostromolta a washingtoni ügyészséget is. Eisman egyszerűen nem tudta felfogni, miért akadályozták meg az ügyészt felettesei abban, hogy nyilvánosságra hozza a Householdnál végzett nyomozás eredményeit. Eismannek azonban sikerült egy másolatot szereznie a dokumentumokból, melyek beigazolták a gyanakvását. „Szívesen kérdőre vontam volna az ügyészt, hogy miért nem tartóztatja le azonnal ezeket a csirkefogókat – emlékezett vissza. – Amire valószínűleg azt a választ kaptam volna: »A Household egy befolyásos vállalat. Mit gondol, ki más nyújtana másodlagos jelzáloghiteleket Washington államban, ha kivonnánk őket a forgalomból?« Higgyenek nekem, rengetegen lettek volna, akik szívesen a helyükbe lépnek és azonnal hitelezni kezdenek!”

Ez valójában szövetségi ügy volt, hiszen a Household országszerte kínálta megtévesztő hiteleit. A szövetségi kormány mégsem volt képes semmit sem tenni, ehelyett 2002 végén a bíróság megkerülésével lezárták az ügyet, békés úton megállapodtak, s a Household 12 állam részére 484 millió dollárnyi bírságot fizetett ki. A következő évben a társaságot a hatalmas jelzáloghitel-portfóliójával együtt eladták 15,5 milliárd dollárért a brit HSBC pénzügyi konglomerátumnak.

Eismant sokkolta a hír. „Soha nem fordult meg a fejemben, hogy ilyen megtörténhet – mondta. – A Household nem csupán egy volt a vállalatok közül, ez volt messze a leghatalmasabb vállalat, mely jelzálog-hitelezéssel foglalkozott. Ráadásul a napnál is világosabb volt a bűnösségük. A vezérigazgatót a nyakánál fogva kellett volna kikapni a cégből, aztán a heréjénél fogva fellógatni. És mi történt helyette? Eladták a céget és a vezető százmilliókat zsebelt be. Akkor azt gondoltam: Ó! Itt aztán nem igazán úgy mentek a dolgok, ahogy menniük kellett volna!” A felsőbb pénzügyi világra irányuló pesszimizmusát immár politikai gondolatok is kezdték tovább árnyalni. „Ekkor kezdtem el felfedezni a dolog társadalmi vonatkozásait is. Ha nekiállsz az alapoktól felépíteni egy szabályozási rendszert, akkor valószínűleg igyekszel úgy kialakítani azt, hogy megvédd azokat közép- és az alsó középosztályhoz tartozó embereket, akiket a legkönnyebb kizsákmányolni. A mi működő rendszerünk ehelyett ezeket az embereket védte a legkevésbé” – vélekedett Eisman.

Eisman minden szerda délben felállt a munkaasztal mellől, hogy ott lehessen, amikor a Midtown Comicshoz megérkeznek a legfrissebb képregények. Többet tudott a szuperhősök életéről, mint bármelyik felnőtt férfi. Kívülről fújta Zöld Lámpás képregényhős esküjét, és mélyebben értette Batman belső világát, mint a köpönyeges harcos saját magát. Fia halála előtt Eisman a gyermekkorának képregényeit olvasta felnőtt kiadásban – a Pókember volt mind közül a kedvence. Ezután kizárólag a legsötétebb felnőtt képregényeket olvasta. Kedvelte azokat, amelyek ismerős meséket dolgoztak fel. A történet alapjait nem változtatták meg, de néhány dolgot mégis összekuszáltak. Ettől kezdve ezek a történetek már kevésbé tűntek ismerősnek, és már nem is voltak tündérmesék. „Próbálj elmesélni egy történetet úgy, hogy az minden részletében megegyezzen az eredetivel. A történeted mégis teljesen más lesz, ami oda vezet, hogy végül a történet előzményeire is egészen más szemmel tekintesz majd!” Ha Hófehérke és a hét törpe kapcsolatába egy picivel több érzelmet csempészünk, máris másképp alakul mese, és Eismannek ez tetszett. Most épp egy tündérmese kezdett újraformálódni a szeme láttára a pénzpiacon. „Máshogy kezdtem látni, miről is szól a jelzáloghitel-business. Egy subprime autóhitelt bizonyos tekintetben akár fairnek is nevezhetünk, mivel fix kamatozású. Bár vélhetően nagy kamatot fizettetnek meg veled, mondhatni, kirabolnak, de legalább tisztában vagy azzal, hogy mit történik körülötted. A másodlagos jelzálog-hitelezés azonban egyszerűen csalás volt. Csőbe húzás volt, ami így szólt: »Vedd fel ezt a hitelt és fizesd vissza belőle az összes tartozásodat, amit az autód után kell fizetned vagy a hitelkártyádon halmoztál fel! Ráadásul ettől kezdve hihetetlenül kicsik lesznek a kamatok!« A gond csak az volt, hogy ezek a kamatok csupán a hitel felvételéig voltak érvényesek. Mindez ámítás volt.”

Eisman már a Household-ügy megszállottjává vált, amikor egy nagy Wall Street-i céges vacsorán vett részt, ahol Herb Sandler, egy hatalmas pénzintézet, a Golden West Financial Corporation vezérigazgatója volt a vendégelőadó. „Valaki a tömegből megkérdezte, hogy hisz-e a díjmentes folyószámla-vezetési modellekben, amit néhány pénzintézet alkalmaz?”– emlékezett vissza Eisman. – A válasz így kezdődött: Kérem, kapcsolják ki a magnetofonjaikat!” A kérésnek mindenki eleget tett. Magyarázata szerint ők mindig is elutasították az ingyenes folyószámlák modelljét, hiszen ezeknél a hitelkeretek túllépése után olyan díjakat számoltak fel, amelyek valódi terhet jelentettek a szegények számára. Azok a bankok, amelyek bevezették ezt a szolgáltatást, sokkal jobban kifosztották a szegényeket, mintha a hagyományos, tranzakció alapú modelleket alkalmazták volna.

Eismannek is volt egy kérdése: „A törvényalkotókat érdekli ez a dolog?”

„Természetesen nem” – hangzott a válasz.

„Ez volt az a pont, amikor teljesen világossá vált számomra, hogy ez a rendszer nem csinál mást, csak a szegényeket akarja kiszipolyozni.”

Fiatalkorában Eisman elkötelezett republikánus volt. Jobboldali szervezetekhez csatlakozott, Reaganre szavazott kétszer is, és még Robert Borkot is kedvelte. Ez egészen addig tartott, míg be nem került a Wall Streetre, ahol furcsamód balra tolódtak nézetei. Mindez a hidegháború lezárását követően kezdődött, amikor apró lépésekkel kezdett közeledni a politikai centrum felé. „Ebben a kérdésben nem voltam igazán jobboldali, ugyanis ebben a kérdésben az ember nem tudott igazán jobboldali lenni.” Amikor azonban Bill Aldinger, a Household vezérigazgatója zsebre vágta 100 milliós jutalékát, Eisman már jó úton haladt afelé, hogy ő legyen a pénzügyi világ első szocialistája. „Amikor az ember konzervatív republikánus eszméket vall, meg sem fordul a fejében, hogy egyes emberek abból húznak hasznot, hogy másokat kizsákmányolnak” – mondta. Ekkor már mindenre nyitott volt. „De rá kellett jönnöm, hogy egy egész iparág épült fel arra, hogy kizsákmányolja az embereket. Ez az iparág a személyi hitelezés volt.”

Mivel a befektetési alapnál kihagyták a valódi döntéshozatalból, kilépett és megpróbálta elindítani saját hasonló vállalkozását. A FrontPoint Partners nevű társaság, amíg nem vásárolta fel teljes egészében a Morgan Stanley, több befektetési alapnak volt az ernyőszervezete. 2004-ben a Morgan Stanley megállapodott Eismannel egy kizárólag pénzintézetekre összpontosító befektetési alap felállításáról. Bárki, akinek valaha is köze volt az amerikai pénzpiachoz, bekerülhetett a kalapba: Wall Street-i bankok, építőipari vállalatok, jelzálog-hitelezők vagy nagy pénzügyi divízióval rendelkező cégek, mint a General Electric. A Morgan Stanley biztosított Eisman számára egy bútorozott irodát és szakmai támogatást, cserébe pedig jutalékot kért az eredményből. Egyetlen dolgot nem tudott biztosítani, a tőkét. Ezt saját magának kellett megszereznie. Körberepülte a Földet, hogy nagymenő befektetők százaival találkozzon. „Az alapvető cél az volt, hogy tőkét halmozzunk fel, de nem igazán jártunk sikerrel. Megkeresésünkre a legtöbben azt felelték: nagyon örülök a találkozásnak és izgatottan várom, hogyan fog önállóan boldogulni!”

2004 tavaszára visszatért az Államokba. Nem sikerült pénzt gyűjtenie, nem igazán tudta, hogyan tudna, s hogy egyáltalán képes-e rá. Többé nem hitt abban, hogy a világ igazságos, hogy a dolgok végül mindig jól alakulnak, és abban sem, hogy valamiféle különleges erő védelmezi az élet nehézségeitől. Hajnal négy volt, amikor felriadt és úszott az izzadságban. Még önmaga maradt, de már kezelésre szorult: csoportterápiára, a kezelés egy szokatlan módjára. Egy maroknyi üzletember gyűlt itt össze egy képzett pszichoterapeuta társaságában, hogy nyugodt környezetben megosszák egymással problémáikat. Eisman minden egyes alkalommal késve rontott be a kezelésekre, eldarálta, hogy éppen mi nyugtalanítja, s már ott sem volt; így esélye sem volt arra, hogy meghallgassa társai problémáit. Néhány alkalom után a terapeuta váltott néhány szót vele erről, de úgy tűnt, meg sem hallotta, amiket mondott neki. Ezután a feleséget próbálta elérni, akit jól ismert, hogy arra kérje, beszéljen a férje fejével. Ez sem használt azonban. „Mindig tudtam, ha a férjem részt vett a terápián, mivel a doki minden egyes alkalom után felhívott, hogy elmesélje: Semmi sem változott!” – idézte fel Valerie.

Valerie azonban belefáradt az állandó harcba és ultimátumot adott Steve-nek. Amennyiben a legújabb Wall Street-i szüleménye nem hozza az eredményeket, elköltöznek New Yorkból Rhode Islandre és nyitnak egy vendéglőt. Valerie elkezdett helyek után érdeklődni, s állandóan arról beszélt, hogy több időt tölt majd az ikrekkel és csirkéket fog nevelni. Eisman számára majdnem olyan elképzelhetetlen volt, hogy csirkéket fog nevelgetni, mint azok számára, akik kicsit is ismerték őt, de belement a játékba. „Az elképzelés annyira hátborzongató volt, hogy még keményebben kezdett dolgozni” – mondta a felesége. Körbeutazta Európát és Amerikát, befektetőket keresett, hogy szálljanak be mellé és alapítsanak egy biztosítási céget, amely 50 millió dolláros tőkét biztosít majd számára. Bár ez nem volt elegendő egy komoly befektetési alap elindításához, kezdetnek megfelelt.