Kirk Van Hossum (Aszlányi Károly)

A bádogkirály leánya

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ RÉSZ

I. FEJEZET.

LEGÉNYÉLET. CLAYTON CLAVE. TAKARÍTÓNŐ. S A TÖBBI

– Boldog egyedüllét… Igen. Az ember csak addig éli a saját életét, amíg egyedül van. Igenis, boldog egyedüllét. A fene egye meg.

Clayton Clave magánbeszéde volt ez, legénylakásának előszobájában. A sötétben nem találta a villanykapcsolót. Világosban könnyen megtalálta volna, igen. De sötét volt. – Legyen világosság! – dühöngött Clave; de nem lőn világosság. A villanykapcsolót Mrs. Trocke a délelőtti órák felhasználásával a falnak egy egészen más helyére szereltette át, mint ahol eddig volt. A takarítónő Clave boldog egyedüllétének egy külön tragédiája. Egy asszony, aki a munka őrültje, aki takarít, de nem addig, amíg minden tiszta nem lesz, hanem addig, amíg minden újra be nem piszkolódott, egy asszony, aki eltolja a ruhaszekrényt a helyéről, csak hogy újra visszatolhassa a helyére – ez volt Mrs. Trocke.

És egy ember, aki elvált a feleségétől, mert vágyott a legényélet, az egyedüllét után, és másnap már a házasélet után vágyott, átkozva egyedüllétét – ez volt Clayton Clave. Ebben a pillanatban a sötétségen és magányosságán kívül az esőt is átkozta, amely hallatlan kitartással esett reggel óta – beleesett a zsebébe, belefolyt a gallérja alá, és kalapja betört tetején kis, mocskos tócsát alkotott. Eláztatta a dohányt Clave pipájában, a csomagot a kezében és bankjegyeit a zsebében. Revolveréhez nem fért hozzá, mert az bőrtokban volt.

De minden emberre kisüt egyszer a jólét napja. Minden bosszúság és baj véget ér egyszer. Clayton is megtalálta a villanykapcsolót, és megcsavarta. Az előszobára fény derült. Clayton leöntötte a tócsát kalapjáról. Felakasztotta esernyőjét, amelyet szokása szerint elfelejtett kinyitni, amikor esni kezdett. Clave csak azért hordott magával ernyőt, hogy adott alkalommal legyen mit ott felejteni egy kávéházban.

Miután a fürdőszoba közvetlenül innen nyílt, Clave először oda ment be. Levetette átázott ruháját, és puha, száraz, meleg házikabátot vett magára, amelyet zsinórral fűzött össze a derekán. Száraz harisnyát is húzott, valamint papucsot. Megtörölte pipáját, száraz dohányt tömött bele, és rágyújtott.

Így, szárazon, pöfékelve, megbékélten lépett be dolgozószobájába. Rögtön megtalálta a villanykapcsolót. A szoba férfias, meghitt berendezése láthatóvá lett. A villanykapcsolóval – és Clave Claytonnal – szemben, az íróasztal mögött egy idegen férfi ült, és a belépőre szegezte revolverét.

Clave sohasem kiáltott fel meglepetésében, és általában mindig mindenre el volt készülve. Most sem árulta el belső meglepetését, inkább szórakozottnak látszott, mint aki képtelen pillanatok alatt a helyzet magaslatára érni. A helyzet magaslata különben is foglalt volt mán az idegen férfi foglalta el, revolverével a kezében. Világosbarna hajú, világosszürke szemű, határozott állú, egyenes orrú fiatalember volt az idegen, akinek arcát, Clave futólagos megállapítása szerint, valami ismeretlen oknál fogva soha többé nem lehet elfelejteni.

Az idegen férfi – ezt is megfigyelte Clave – nem hunyorgott, amikor a csillár fényleni és ragyogni kezdett. Clave bizony erősen hunyorgott a hirtelen támadt fényben.

Az idegen férfi határozottan, rebbenés nélkül, majdnem otthonos derűvel nézte Clayton Clave arcát, és azonnal megszólalt:

– Mindig ilyen későn jár haza? – kérdezte az idegen fiatalember. Nem túl mély, tiszta és kemény, de kellemes hangja volt.

– Nem mindig – felelte Clave. – Ma egy kis dolgom volt a hivatalomban. Bocsásson meg, ha megvárattam.

– Fél tizenegy óta várom itt, a karosszékben – hangsúlyozta az idegen. – Most már elmúlt éjfél.

– Sajnálom, hogy megvárattam önt – mondta Clave –, de szórakozott ember vagyok, és azonkívül azt sem tudtam, hogy ön a világon van. Hogy tudott bejönni?

– Kinyitottam az ajtót, felgyújtottam a villanyt és bejöttem. Azután lecsavartam a villanyt, és itt ültem a sötétben.

– Megtalálta a kapcsolót? – érdeklődött Clave.

– Én egy negyedóráig kerestem hiába. Mrs. Trocke a sírba fog vinni engem. De tegye el azt a revolvert, és mondja meg, mit akar.

– A nevem King Uxtry.

– Örvendek. Az enyém Clayton Clave.

– Tudom. Utóvégre előbb informálódtam. Megnéztem egypár fényképét, és láttam, hogy szeme hülye tekintetű, hatalmas orra és álla van, erősen kopaszodik, fülei kicsik, de formátlanok. Ezernyolcszáz-kilencvennyolcban született, középiskolát végzett, a Scotland Yard úgynevezett legújabb ,,nemzedéké"-hez tartozik, sőt annak egyik büszkesége. Általában ez a kor szereti a fura dolgokat, és önt valószínűleg azért tartja jó detektívnek, mert szórakozott. Voltak kisebb sikerei, és egy nagy: a Healey –; Brown Caster-ügy, amelynek leleplezését tévedésből az ön javára írják. Amint látja, véleményem nem mindenben azonos a közvéleménnyel, de elég tájékozott ember vagyok, és végeredményben magát nem tartom butábbnak a kollégáinál. Ami a jövetelem célját illeti, Clave, meg kell mondanom, hogy nem sokat kérek magától, de amit kérek, azt teljesítenie kell, ha életben akar maradni. Clave elmosolyodott.

– Mondja csak, meg van töltve a revolvere?

– Meg – mondta a fiatalember, szinte belepirulva a méltatlankodásba –, ha akarja, kipróbálom a lábfején.

– Ne! – felelte Clave. – Ha gondolja, hogy el tudná sütni, akkor inkább álljon elő a követelésével, Mr. Uxham.

– Uxtry.

– Sose fogom megjegyezni.

– Nem követelés az, amiről szó van.

– Hanem?

– Kérés.

– Maga revolverrel a kezében szokta kérni az embereket?

– Mindig – felelte a különös fiatalember. – Az emberek komiszak, és rettenetesen fáj, ha nem teljesítik a kérésemet. Ezért kényszeríteni szoktam rá őket.

– Hát mit kér tőlem, nagyszájú fiatalember mondta Clave ingerülten –, utóvégre nem azért váltam el a feleségemtől, hogy most maga miatt ne tudjak lefeküdni, amikor álmos vagyok.

– Tudja mit – mondta Uxtry úr lassan –, adjon nekem kölcsön tíz fontot.

– És akkor megmondja, hogy minek jött ide? kérdezte Clave felügyelő.

– Dehogy. Én azért jöttem ide, hogy tíz fontot kérjek kölcsön magától.

– Lehetetlen!

– De így van. Rettentő zavarban vagyok, valahányszor kölcsön kell kérnem. Mindig belesülök, mert a szívem úgy dobog, hogy majdnem megfulladok tőle. Ha pedig megtagadja valaki a kérésemet, akkor valósággal lelki beteg leszek tőle. Épp ezért kénytelen vagyok kijelenteni, hogy ha nem ad kölcsön tíz fontot, akkor lelövöm magát. Irgalmatlanul! Becsületszavamra!

Clave a könyvszekrényhez ment. Érezte, hogy a revolver lassan utána fordul. Kiemelte Milton „Elveszett Paradicsom"-ának egy rézmetszetekkel ékes kiadását, és a negyvenhatodik és negyvenhetedik lap közül kivett egy tízfontos bankjegyet.

– Tessék – mondta savanyú arckifejezéssel, itt van. És mikor kapom vissza?

– Még nem tudom.

– Ne felejtse el, hogy nekem hetven font havi fizetésem van. Miért nem kér kölcsön mástól?

Mr. Uxtry eltette a tíz fontot, anélkül hogy válaszolt volna. Felkelt a karosszékből, és elzsibbadt tagjait nyújtóztatta. Majd így szólt:

– Legyen olyan jó, fogadja el ezt az elismervényt tőlem. Valamikor még örülni fog neki, hogy megvan. Hacsak addig lényegesen fel nem emelik a fizetését.

Ezután Clave lekísérte a kapuig a különös fiatalembert, aki zseblámpájával világított a lépcsőházban, és csak az utcára lépve tette zsebre a revolverét. Clayton Clave visszament a lakásába, és még sokáig ébren maradt.

II. FEJEZET.

ALPH POPLAM. BÁDOGLEMEZEK. GWILI. LORD. SWCESRILL

Alph Poplam nagyra megnőtt és megdagadt ember, ami a személyét illeti. Egyébként mindnyájan tudjuk, hogy sorrendben ötödik leggazdagabb embere Angliának. Azt is tudjuk, hogy Bádogkirály a mellékneve: még a New York Times is így ír róla.

Alph Poplam központi irodái ez időben három bérpalotát töltöttek meg a Shoham Square bal oldalán. Kétezer szobában ötezerhét tisztviselő dolgozott, Pantt, Newman, Lowker, Brillitime és Sevener igazgatók vezetése mellett.

London környékén hetvenhárom, az országban harmincegy, a külföldön kilenc gyár tartozott Alph Poplam érdekeltségeihez. 541 igazgatósági tagsága, 112 részvénytöbbsége, 1609 háza volt. Hogy mennyi pénze, arról beszélni sem érdemes, mert ő maga sem tudta már. Ha belenyúlt volna abba az aranyhegybe, amelyet harminc év alatt felépített maga alatt – előbb kopott volna el a keze, mielőtt mindent kimarkolhatott volna. Sohasem tudta, mit csinál, de szerencséje volt, és a szerencsét úgy könyvelte el, mint tudásának és ösztönének eredményét Önbizalma éppoly határtalan volt, mint vagyona. Vannak ágrólszakadt szegény emberek, akikben talán több az üzleti érzék és talentum, mint a Bádogkirályban. A pénz azonban Alph Poplam zsebébe ömlött, mert Alph Poplam zsebe volt neki rokonszenves.

Tény, hogy Poplam gyártotta először az 5X7 méter kerületű bádoglemezeket, amelyek mindenfajta építkezésnél nélkülözhetetlenné váltak. Tulajdonképpen törhetetlen öntvények voltak ezek, de Poplam annyit tudott, hogy a „bádoglemez jobb elnevezés lesz, mert minden építési vállalkozó és víkendház-fabrikáló valami olcsó dologra gondol a hallatán. Így történt, hogy az „olcsó Poplam-bádoglemez-t drágán vásárolta az egész világ. Így történt az „olcsó Poplam-bádogrepülőgép-pel – amely sokkal kevésbé volt bádog és sokkal kevésbé volt olcsó, mint más repülőgépek – és az „olcsó Poplam–bádogautó-val, bádogszaxofonnal és bádogkerékpárral is. Később kiderült, hogy mindez nem ér semmit", de akkor már régen bevált.

Ha manapság valaki – mondjuk, a nyájas olvasó – erősen feltenné magában, hogy személyesen és négyszemközt egyenesen Poplam úr színe elé akar jutni – legalább egy hónapig tartana, amíg ez sikerülne is neki.

El kellene mennie a Haymarketen lévő Poplam-irodába, amely kizárólag személyi ügyekkel foglalkozik. Itt át kellene adnia személyi iratait s egy kérvényt, amelyben részletesen leírja, hogy mennyit, miért és mit akar mondani Poplam úrnak. Az iratokat átteszik a Shoham Square 4/C ötödik emeletére, ahol első fokú elbírálásban részesítik. Innen véleményezés céljából Pantt igazgató titkárságához kerülnek az iratok, ahol Mr. Pantt–tal szignáltatják és a Poplam személye körüli szolgálat osztályvezetőjéhez továbbítják a véleményt. Az osztályvezető, Mr. Cheasdale, kedvező esetben összeegyezteti a jelentkezők idejét a fogadások céljára megszabott félórákkal, és értesítést küld az eredményről a haymarketi irodának. Tehát egy hónap eltelte után is csak az esetben remélheti a nyájas olvasó, hogy szemtől szembe meglátja a Vezért, ha úgy az általa előadandó tárgy jelentősége, mint az ő erkölcsi és anyagi megbízhatósága minden vitán és kétségen felül áll. Megjegyezzük, hogy még ez esetben is legtöbbször Mr. Cheasdale Abel osztályfőnök elé kerül csak, aki azután esetleg maga továbbítja az előadottakat a legmagasabb helyre.

Tegyük fel mármost, hogy a nyájas olvasó – legyen Kovács úr, vagy Herr Schmidt, vagy Mr. Smith, vagy Monsieur Lafleur, vagy Senor Gomez, vagy akár goszpodi Petrov – megkapja a rég várt meghívást jövő hét szerda délután fél ötre, Poplam elnök színe elé! Ebben az esetben negyed ötkor jelentkeznie kell a Poplam szobáját megelőző kilenc terem közül az elsőben. Az első terem a regiszterfőnöké. A regiszterfőnök átveszi Kovács vagy Gomez úr meghívóját, és egy számot ad neki. A számmal bemegy a második szobába, ahol Mr. Baxtref, az intéző irodafőnök fogadja, aki elveszi a számot, és egy piros cédulát ad helyette. A piros cédulával Kovács úr bemegy a harmadik szobába, ahol Mr. Johnson, a sajtóellenőr elé kerül. Itt átadja a piros cédulát, és kap egy kéket. A kéket a negyedikben átadja Battlehaugh úrnak, aki a Házi Titkosrendőrség főnöke, s aki egy igazolványt ad Kovács úrnak. Az igazolványt az ötödik teremben elveszi Frittlebigue úr, és néhány percig beszélget vele, bizonyos tanácsokat adván neki. Azután felkéri, hogy fáradjon át a hatodik terembe, ahol is Sir Mainlaw már telefonon értesült a jöveteléről. Sir Mainlaw karonfogva vezeti át a hetedikbe, ahol Brubbly úr, a főtitkárhelyettes átveszi Sir Mainlaw karjából, és a nyolcadikba továbbítja, ahol Poplam úr bal kezét, Lord Olrealt kell üdvözölnie. Sir Nestor Olreal tulajdonképpen díszhelyet tölt be a Poplam-gépezetben; egy ember, aki semmit sem csinál azon kívül, hogy néha jelen van, de bizonyos százalékokat Poplam úr kívánságára, mint Lord Olreal részesedését könyvelik el. Lord Olreal végigméri a látogatót, majd rövid habozás után futólag kezet fog vele, amivel megnyitotta számára az utat Poplamig.

Mert most egy libériás inas kitárja az utolsó előtti, azaz kilencedik ajtót, s Kovács úr, aki azt hiszi, hogy most egy királyi herceget talál majd maga előtt – nagyon ellenkezőleg, Mr. Lewis Kniggemy előtt nyitja tágra szemeit. Mr. Kniggemy alacsony, fekete és kétségtelenül piszkos ember, akinél egy szabadnapos utcaseprő valamivel ízlésesebben öltözködik. Mr. Kniggemy futó pillantást vet fekete ujjlenyomatoktól eléktelenített irataiba, majd bemegy az utolsó terembe, Mr. Poplam szobájába, amelyből már sehova sem nyílik aztán ajtó. Ez a Mr. Kniggemy a Poplam-tröszt esze és Mr. Poplam jobb keze. Előfordul, hogy az utolsó szobából visszaküld jelentkezőket, mert rosszkedve van.

Nos, az a világosbarna hajú, szürke szemű, izmos, nyúlánk fiatalember, aki e pillanatban állt meg a Shoham Square 4. számú ház előtt, semmi kedvet sem érzett ahhoz, hogy mindezen a hókuszpókuszon keresztülessen. Semmi kedve sem volt egy hónapig várni, amíg Poplam úr színe elé kerülhet. Még ma oda akart kerülni.

Kecses mozdulattal suhant el a portásfülke előtt, és felszaladt a piros szőnyeges lépcsőn, anélkül hogy valaki észrevette volna. Kétségtelen, hogy előzőleg alaposan tájékozódott a Poplam-házak belső berendezéséről és szokásairól, mert teljesen otthonos mozdulatokkal és határozott léptekkel érte el a Poplam úrhoz vezető, kilenc egymásba nyíló terem közül az elsőt. Kopogott, és azonnal benyitott a selyemtapétás helyiségbe. A regiszterfőnök meglepve nézett rá, és azonnal a vészcsengőre tette bal gyűrűsujját. De a szürke szemű fiatalember barátságosan intett felé.

– Mr. Baxtref, diszponens irodafőnök urat keresem – mondta a fiatalember könnyedén. – Az unokaöccse vagyok.

– Ja?! – felelt a regiszterfőnök megkönnyebbülten –, tessék csak. A következő szobában van.

A fiatalember belépett a második terembe, Mr. Baxtref felugrott.

– Kicsoda ön?! – kiáltotta hallatlanul meglepődve azon, hogy valaki bejelentés nélkül merészkedik ide, ahol már csak hét szoba választja el Alph Poplamtól.

– Bocsánat – mondta a szürke szemű fiatalember mosolyogva –, Mr. Johnson sajtóellenőr urat keresem. A sógora vagyok.

– Ah, úgy? – örvendett Baxtref úr –, ön bizonyára Mr. Brown? Tessék csak bemenni hozzá. A következő szoba.

A szürke szemű, vakmerő fiatalember szíve hevesen dobogott. Szerencsére mindenült párnás ajtók voltak. Eddig nagyszerűen ment. Mert ha az urakban egy pillanatra fel is ébredt a gyanú, mindegyik arra gondolt, hogy ha ez a jóképű, szürke szemű fiatalember nem az unokaöccse a következő szobában ülő úrnak, akkor a következő szobában ülő úr úgyis azonnal ki fogja dobni.

A fiatalember belépett a negyedik szobába, vagyis harmadik szobába, és ahelyett, hogy a nyakába borult volna állítólagos sógorának, Johnson sajtóellenőr úrnak, így szólt:

– Bocsásson meg, uram, ha zavarom. Én Battlehaugh urat, a Házi Titkosrendőrség főnökét keresem. A feleségétől hozok üzenetet.

– Tessék! – felelte Johnson úr mogorván, és visszamélyedt az irataiba.

A fiatalember belépett a negyedik szobába, ahol majdnem baj történt. Battlehaugh úr azonnal megnyomta a vészcsengőt. A vészcsengő azonban valahogyan nem működött. Battlehaugh úr erre azt hitte, hogy a szürke szemű fiatalember vágta el a vezetéket, és előkapta revolverét.

A fiatalember szemmel láthatóan megijedt. – De kérem! – kiáltotta kétségbeesetten –, én Frittlebigue urat keresem. Az unokaöccse vagyok. Most beszéltem telefonon vele. Azt mondták, hogy itt találom.

Erre a természetes magyarázatra Battlehaugh úr csodálatosképpen lecsillapodott.

– A következő teremben találja – szólt. – Ha egy tisztviselőt keres, vagy pláne rokona, az más. Bocsásson meg, fiatal barátom, de nekünk roppant óvatosnak kell lennünk.

– Ó, kérem – mondta a fiatalember rettentő zavarban, és benyitott az ötödik terembe. Hogy milyen kiváló lélekismerő volt, mutatja az a tény, hogy itt már meg se állt, csak félvállról mondta Frittlebigue úrnak:

– Sir Mainlaw-t keresem. Az unokaöccse vagyok.

És Frittlebigue úr ülő helyzetben mélyen meghajolt.

A fiatalember Sir Mainlaw szobájában ismét egész másképp viselkedett. Mélyen meghajolt, és így szólt:

– Bocsásson meg, Sir, de Lord Olreal mostanra rendelt ide. A szabója vagyok.

Sir Mainlaw morgott valamit, ami valószínűleg a következőket jelentette:

– Elég disznóság, hogy valaki a hivatalát ilyesmire használja.

De nem lehetett jól érteni, mit mond. A fiatalember bement Brubbly főtitkár úrhoz, és neki is, mint a lord szabója mutatkozott be. Brubbly keresztüldöfte tekintetével a fiatalembert, s az ajtóra mutatott. A szürke szemű fiatalember mélyen hajlongva hátrált az ajtóig. Ott megfordult, és benyitott Lord Olrealhoz. A lord aludt.