Fenyvesi Orsolya

NEM FOGSZ BELEHALNI

kis mondandók

© Fenyvesi Orsolya, 2025

A szerző a kötet megírása alatt az Erzsébetvárosi Irodalmi Ösztöndíj támogatásában részesült.

ISBN 978-615-6402-71-4

Kiadta az & kiadó.

Felelős kiadó: Kiss Barnabás

Szerkesztette: Sirbik Attila

A szöveget gondozta: Bruckner Hanna

A borító Neogrády-Kiss Barnabás fotójának felhasználásával készült

olykor-olykor megállok

Olykor-olykor szoborrá válok, egy-egy századmásodpercre. Gyönyörű panoptikum épülhetne ezekből a szobrokból, de hát hajt a vérem… Én szabályozom, persze, mikor történjen meg, ezért nem fordulhat elő, hogy béna pózokban ér a kényszer, például amikor a fenekemből piszkálom ki a bugyit, nem: ezek a szobrok éteri alakomban láttatnak. Úgy idézem elő, hogy eszembe juttatom, hogy éppenséggel valaki figyelhetne is. Ilyenkor egészen úgy festek, mintha az örökkévalóságnak szántak volna.

kézirat

Karácsonyra kaptam tőle egy gyönyörűszép jegyzetfüzetet, de olyan szépet, hogy írni sem merészeltem bele, egyébként is képtelen vagyok naplót írni, túl lassú, a teljességet nélkülöző, így állandó frusztrációt okozó folyamat, miközben már a fejemben folyamatosan zajlik egy első és másodfokú narráció, de ő csak mondta és mondta, hogy pedig az az igazi, az autentikus, az igaz, én meg azt akartam, hogy szeressen, így hát belekezdtem, és egyre többet írtam kézzel abba a csodaszép füzetbe. Aztán kiderült, hogy ő úgy gondolta, ha a füzetet ő adta nekem ajándékba, joga van minden benne leírt gondolatomhoz. Dögölj meg, te nyomorék, még ezt is olvasni akarta, meg sem haragudott érte. Mert megmondta, hogy így lesz autentikus, igaz, és ő azért jött, hogy tanítson engem, gyereket szülni majd egy Zoltánnak fogok.

az évszázadokról

Egyébként ez igenis szép volt tőlük, hogy először a könyvmolyoknak ajánlották fel a lehetőséget, afféle jutalom gyanánt, és az első időutazásokra olvasmánylistákkal lehetett pályázni, ez azért szép gesztus volt a Hatalmasoktól. A poén, hogy sokan aztán teljesen felhagytunk az olvasással, így, hogy utazhattunk. De nem számoltunk a történetéhséggel. Hogy mennyire hozzászoktunk a sorozatokhoz, az új könyvmegjelenésekhez, egyáltalán, hogy mindig történik valami. Én legalábbis nem számoltam ezzel, ezért is fáztam rá végül, amikor, és erre nem vagyok büszke, ne érts félre, fojtogatni kezdtem a krónikást azon a kibírhatatlan középkori utamon, hogy mondjon még történeteket. Mert mindig ugyanazokat ismételgette, amiket én már gyerekkorom óta ismertem! Amikor havonta egyszer felbukkant! Akkor picit magamba szálltam, mert ezt javasolták, na meg el is tiltottak egyelőre az időutazástól. Mégiscsak jó, hogy annyi év eltelt. Jó, hogy nem kell menni sehova.

nyaralás

Három éve voltunk együtt, amikor nyaralni mentünk a 19. századba. Természetesen a második felébe, egyikünknek sem hiányzott a stressz. Az utat az apám fizette.

Igen ám, csakhogy ott volt egy család. Nem a mi családunk, szerencsére, és tán nem is az őseink, de kétségkívül apa, anya, gyerekek, nagybácsi, az ő érkezéseik és indulásaik. Azt a kevés személyes holmit, amire úgy gondoltuk, szükségünk lehet, egy IKEÁS zsákban hoztuk magunkkal. Most pedig magyarázkodhattunk a műanyag miatt.

A ház a város polgári negyedében, egy téren helyezkedett el, és a kedves sürgés-forgás olyan jó hatással volt ránk, hogy olykor még beszélgettünk is Zolival. A háziak eleinte úgy viselkedtek velünk, mint távoli, vendégségbe érkezett rokonaikkal. Kedvesek voltak, és az időnkénti udvariaskodást leszámítva békén hagytak minket. Nagyon elfoglaltnak tűntek, a férfiak állandóan kávézókba, kaszinókba jártak, vidéki vadászatokra, a nők meg az évszakra való tekintettel a befőzést irányították. Amiről azt gondolták, az övék, azt félretették maguknak. Mi napközben a szalon díványán keféltünk a félhomályban.

Ezt a szobát soha senki nem használta. A matróna, akit Matildának hívtunk, és hallgatott is a nevére, minden reggel beosont, beengedett egy kis fényt, hogy megtáncoltathassa a port, végignyalogatta a bútorszörnyetegek cicomás felületeit, majd lábujjhegyen kiosont. Tudták, hogy bejárunk oda, az óriás tükör elé, de még csak be sem gyújtottak. Az a szoba örökké másoknak volt fenntartva. Hatalmasakat élveztem ott.

Nem akaródzott hazamennünk. Ezt a család is érezhette, mert egyre inkább bevontak minket a mindennapjaikba. Olykor fintorogtak is ránk, egy alkalommal a vén trotty rám szólt, hogy türtőztessem magam. Nevetgéltem az asztalnál. Onnantól fogva nem volt megállás, nem volt hazaérkezés, visszapofáztam. A cukrászdában miniatűr villácskákkal tömtem a krémest. Zoli időről időre eltűnt a dohányzó szalonban. Úgy tűnt, egyre többet vagyunk a homályos, alkóvos helyiségekben, és a ház tágas, világos szobái néznek csak a valahavolt világra. Szexelni immár kijártunk lovaskocsival egy közeli tisztásra. De egyre gyakrabban hagyott egyedül. Az én uram.

Én pedig kezdtem egyre rosszabbul érezni magam, amiért nincs áram. Féltem. Azt hittem, a 19. század második felében igazán belefér egy kis hisztéria, de nem volt igazam. Operába is eljártam. A nők pedig mindig mindenben Zolinak adtak igazat.

És akkor jött az estély. Kitárták a szalont, és még a feketelakkos dohányzóasztal mellett ülő életnagyságú bronz kutya is szivarozott. Akkora ivászat kerekedett, amekkorát nem vártam volna a századfordulóig. Képtelen voltam megcsinálni a hajam, Zoli nélkül nem ment a konty, se a csiga. Kértem, hogy menjünk haza.