Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gustav Af Geijerstam

AZ ÖRÖK REJTÉLY

fordította
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-394-1 EPUB
ISBN 978-963-559-395-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás: 1908(?)
az elektronikus változat az 1914. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Alfons Mucha (1860 – 1939) Sors
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

Addig töprengtem, míg belefáradtam, hogy megértsem mindazt, amit néhány rövid esztendő alatt átéltem. Hiszen oly kevés volt, amit kívántam és oly sok, amit adni akartam... Voltaképpen csak azt kívántam, hogy adhassak...

És mégis...

Fáradtan járkálok szobámban ide-oda. Ha a lámpa kialudt, az ágyra vetem magamat, elszundítok, de elaludni nem tudok. Az évek múlása még meg nem gyógyított. Pedig az időnek már rég segítenie kellett volna rajtam. Senkisem tudja, hogy így élek. Senkisem sejti, hogy olykor-olykor, amikor legkevésbé hiszem, a régi dolgok ismét fölfakadnak bennem, a régi sebek, amelyek nem akarnak behegedni. Kis pályaudvaron vonatok indulnak és érkeznek. A tél korán köszönt be itt fönn északon és erdőt-mezőt már nagyon elborít a hó. Sötéten merednek körülöttem a csillagos ég felé a hegyek. A csillagokat sohasem láttam ragyogni akkoriban, amikor a nagy város volt a börtönöm. Közeledik a hosszú téli éjszaka. Nemsokára egészen eltűnik a nap, és hónapok fognak eltelni, míg ismét fölbukkanni látom a hegyek fölött, amelyek körül zárják völgyemet. Sok emberrel nem találkozom itt. És télen ritkábban közlekednek a vonatok.

Itt mindennek meg kellene tisztulnia bennem. De ez is lassan halad előre. Olyasmi ez, mintha fölgyógyulóban volnék valami hosszadalmas betegségből, amely harcol velem és nem akar elbocsátani.

A minap a városba hajtattam, hogy meglátogassam fiamat. Bezárkóztunk szobájába és késő estig ott ültünk. Néha rám nézett a fiú, mintha ki akarná találni a gondolataimat, és így szólt:

- Ugye, itt kedélyesen vagyunk?

- Hogyne, - feleltem, - kedélyesebben még sohasem voltunk.

A fiú örömtől sugárzott, közelebb jött hozzám és megsimogatta szakállamat, mintha leányka vagy kisbaba volna. Vagy voltaképpen úgy tett, mint egy idősebb barát, akit nyugtalanság gyötör a fiatalabb miatt... Hiszen oly jól megértettem. Aggódik amiatt, hogy mit csinálok magányosságom közepett, amióta egyedül hagyott künn a falun és beiratkozott a gimnáziumba. Én viszont nem tudok megszabadulni attól a félelemtől, hogy talán megsínylette mindazt, hogy lelkén talán valami sérülést ütött mindaz, amit átélt. Valamicskét sápadt és kicsike, mintha elakadt volna a növésben.

Miközben a vonaton ülök, amely gőzölögve visz haza erdőkön és hófödte földeken át, újra fölébrednek bennem ezek a gondolatok.

De elhatároztam, hogy egészséges akarok lenni, és hogy megszilárdítsam ezt a szándékomat, leírom most életemet. Író nem vagyok. Ez meg is látszik azon, amit írok. Nem vagyok egyéb, csak olyan ember, aki közel volt ahhoz, hogy belepusztuljon az életbe...

Házasságom első idejéről legszívesebben semmit sem mesélnék. Akkoriban egyszerűen boldog voltam, azaz oly boldog, amilyen a magamfajta ember egyáltalán lehet. És boldog embereknek tudvalevően nincs történetük. Arról sem akarok szólni, hogy Maud meg én eredetileg hogyan idegenedtünk el egymástól. Azaz, ezt nem tudom elbeszélni. Mert éppen e körül van az egész rejtély, amely beteggé tett. Maud elmondta nekem a dolgot és én is elmondtam neki. Ő a maga módján beszélt, én is a magamén. De mindabban, amiről szó esett közöttünk, semmi sincs, amit megfoghatnék és amiben oly magyarázatot találhatnék, amely megnyugtathatna.

Hallottam egyszer egy mesét. Itt künn, ahol most élek, hozzám jönnek a mesék. A pályaudvar a hegy alján van és sok óra elmúlik anélkül, hogy EGYETLEN VONAT ÉRKEZNÉK. ÉS A CSÖNDBEN BESZÉLNI KEZDENEK A RÉGI MESÉK. KÜLÖNÖSEN AZ EGYIKRE EMLÉKEZTEM EGY ILYEN ESTÉN. AZ ERDEI TÜNDÉRRŐL SZÓL. SOK REGE KERING RÓLA. DE VALAMENNYI EGÉSZEN ELÜT EGYMÁSTÓL. EGY DOLOGBAN AZONBAN MIND EGYFORMA. AZ ERDEI TÜNDÉR NAGYOBB BOLDOGSÁGOT AJÁNDÉKOZ FÉRJÉNEK, MINT AMILYENT FÖLDI ASSZONY ADHATNA NEKI. DE AZ ERDŐBEN RÓKAFARKA VAN AZ ERDEI TÜNDÉRNEK, VAGY PEDIG BELÜL ÜRES IS, MINT EGY SÜTŐTEKNŐ VAGY EGY ODVAS FATÖRZS. EZT CSAK AKKOR LÁTHATNI, AMIKOR HÁTAT FORDÍT AZ EMBERNEK. A REGE SZERINT KEGYETLEN, GONOSZ, ÜRES LELKŰ. MINT MONDOTTAM, SOK ILYEN REGE SZÓL LOVAGOKRÓL ÉS KIRÁLYOKRÓL.

De ezek közül egyikre sem gondolok. Abban, amelyik eszembe jutott, egy ember szerepel, aki egyedül élt az erdőben.

Kunyhója alacsony volt és vadászatból meg halászatból élt. De napjai unalmasokká váltak. Mert melegszívű ember volt és asszony után vágyódott.

Egy reggel mélabúsan heverészett és észrevette, hogy ágya fölött a falon, egy résen keresztül, betáncol a napsugár. Kora tavasz volt, künn az erdőben zuhogott az eső, úgyhogy messzire elhallatszott. Ettől még szomorúbb lett az ember és vágyakozva fölsóhajtott.

Ekkor meglátta, hogy a résen át besurrant napsugarak szinte összetömörültek és a falon át valami becsurgott hozzá. Előbb megremegett ijedtében. Mert ismerte az erdő minden fajzatát és tudta, hol fenyeget veszedelem.

De, amikor körültekintett, már egy asszony állt a tűzhelynél és tüzet rakott. Szebbet sohasem látott.

Ekkor fölkelt fekhelyéről és anélkül, hogy egy szót is mondott volna az asszonynak, zsebkésével éket faragott, amelyet belevert a résbe.

Az erdei tündér nála maradt és megajándékozta szerelmével. Megvetette ágyát és megfőzte ebédjét. Alázatos, kezes felesége lett. Gyereket is szült neki. Éjjel-nappal boldogította.

Sok esztendeig így éltek és a férfi szinte már elfelejtette, hogyan jutott feleségéhez.

De egy éjszakán, amikor feleségének karjában pihent, ez becézgetve megkérdezte, hogyan kerültek össze. És a férfi megértette, hogy a nő az utolsó hetekben miért volt olyan mélabús, mint egykor ő maga is, akkoriban, amikor magányosan élt. Eleinte nem akart válaszolni. De, amikor megmámorosodott az erdei tündér csókjától, engedett. Kiszedte a faéket, amely még benne volt a fal résében. És lám, a holdfény lesurrant az ágyra. Mert odakünn az erdőben éjszaka volt.

És a férfi látta, hogy a szeme előtt szinte átlátszóvá lett a felesége és egybeolvadt a holdfénnyel. És ugyanazon az úton, amelyen jött, ismét kisiklott. A falon keresztül a férfi még meghallott egy panaszos hangot, mely olyan volt, mint amikor a fülesbagoly szól a sziklán.

Az ágyhoz ment, amelyben a gyermek feküdt. Hideg és halott volt. Ekkor megértette, miért jajveszékelt az erdei tündér, amikor eltűnt.

Mert most már tudta, hogy erdei tündér volt a felesége. És soha többé nem lett ismét az, aki előbb volt. Élte fogytáig várt feleségére. De az erdőben soha többe nem találkozott vele.

MÁSODIK FEJEZET

Maud is ily váratlanul keresztezte egykor utamat. Nálamnál elhagyatottabbnak senkisem érezte magát a fővárosban. Véremben az erdőben eltöltött ifjúkorom emléke élt. Apám ugyanis erdész volt. Tanulásra kényszerített, hogy megkíméljen attól a nehéz élettől, amely őneki jutott. Apám meghalt, mikor még diák voltam. Igazán sohasem ismertem.

A vasútnál kaptam szerény állást. A környezetemben idegen voltam. Az emberek is oly idegenek voltak hozzám, hogy nem is mertem hozzájuk közeledni. Valami beteges volt talán bennem. Maud mindig ezt állította. Bizonyosan igaza is volt. De hát nem lesz-e beteg a kedély, ha az ember olyan környezetbe jut, ahol nem érzi magát otthonosnak? Nincsen-e sok ilyen beteg?

Csak annyit tudok, hogy mivel az emberek közt idegennek éreztem magamat, megalkottam magamnak a saját külön világomat, azt a világot, amelyet a bensőmben hordtam. Búskomoran éltem napjaimat; barátságtalan érzés töltött el, ha magam ültem szobámban, mely csak háztetőkre és telefonpóznákra szolgált kilátással. S ekkor került Maud életem útjára. Rejtély marad előttem, hogyan mertem hozzá közeledni? Mit tudtam neki nyújtani? De ő elfogadott úgy, ahogyan voltam. És ő meglátta bennem azt, amit senki más nem látott. Ettől a naptól kezdve megszűnt búskomorságom. Boldogabb már nem lehetett semmilyen férfi, mint én voltam.

Mindamellett búskomorságom nem örökre múlt el. Később visszatért, boldogságom közepett egészen hirtelen fölmerült és aggasztott. Maudnál kerestem ekkor vigasztalást és mikor aztán nem találtam meg azt, amit kerestem, a baj újra elhatalmasodott lelkemen.

Ámde általában veszedelmes dolog, valami polgári állást betölteni akkor, ha az ember semmiképpen nem ért ahhoz a művészethez, hogyan kell polgármódra élni? A többiek tudniillik észreveszik ezt. És az ilyen háztartásból hiányzik az a megbízhatóság, amit a társaság megkíván tőle. Mindig veszedelmes a maga életének olyan színezetet adni, amely a többiekéhez nem hasonló. Be kell vallanom magamnak is - a mi háztartásunk sohasem tette azt a hatást, mintha olyan volna, mint a másoké. Ez a háztartás úgy hatott, mintha benne szeretőjével tanyázna egy férfi, sőt a fiú is, aki a szobákban ugrándozott és játszott, olyan fesztelen volt egész lényében, mintha törvénytelen egyesülés gyümölcse lett volna. Háztartásunk nem volt olyan, mint amilyennek egy hivatalnok háztartásának lennie kell. Tökéletesen hiányzott a komolyságnak az a fajtája, amely súlyt adott volna neki. Azonkívül pedig Maud meg én azok közé az emberek közé tartoztunk, akik szívesen látnak maguk körül jó barátokat, és ameddig házunk csupa öröm volt, barátokban nem is volt hiány. Hanem aztán ha rólunk beszéltek ezek a barátok, fejcsóválva mondták: «Ez soká nem tarthat így. Maud asszony nagyon is különcködő és az ura túlságosan szerelmes beléje». Nagyon különös alakok lehettünk a világban - ha mint férjet és feleséget néztek. De bárhogy volt is - életünk csak folyt tovább, mint ahogy a másoké is. Még gazdaságilag is valahogy átvergődtünk, sőt nagy huzavona után végül még előléptetésben is volt részem. És a barátok így szóltak: «Majd meglátjuk, meddig fog ez így tartani.» Máskülönben, Isten a megmondhatója, elég polgáriasan éltünk. Kívánságaink nem terjedtek tovább annál, amit emberek elérhetnek. És barátainknak mégis igazuk volt. Örömünk nem tartott sokáig. Még az sem tudott megmenteni, hogy előléptettek és helyzetünk igen kedvező lett. Mindenesetre - előléptettek. Ó, micsoda nap volt az, amikor névjegyemre ezt nyomathattam: Karsten Bloch, vasúti ellenőr. Sohase fogom elfelejteni azt a napot! Akkor úgy tűnt, hogy immár túl vagyok a legrosszabbon. Pedig akkor vagy közvetlen utána kezdődött a baj.

Illúziók! Illúziók!

Mikor azt hittem, hogy életünk javarésze csak most fog kezdődni, már mindennek vége is volt.

Abban az időben más lakást béreltünk. Nem az én kívánságomra. Nagyon ragaszkodtam ahhoz a két kis szobához, ahol legelőször laktunk, a Kormányzósági út végén. Szívemet hasította, mikor láttam, hogyan csomagolja össze Maud holminkat és hogyan szedi le a falakról mindazokat a kis dísztárgyakat, amelyeket egyenkint vettünk és egymásután fölakasztottunk oda. Üresen és siváran maradtak mögöttünk a szobák, amikor otthagytuk őket. És bennem úgy csengett valami, mintha kellemetlen disszonanciák sivítanának a fülembe. Szemem könnybe lábadt. Amikor utoljára mentem le a lépcsőkön, egyedül voltam. Maud olyan boldog volt, hogy elhagyhatta ezt a helyet, amely nekem mindenem volt, hogy nem volt szívem ahhoz, hogy megzavarjam örömét. Mintha valami tehertől szabadult volna meg, úgy hagyta el azokat a szobákat, amelyek megőrizték boldogságunkat.

De azért örültem, hogy Maudnak nem kell majd annyit robotolnia, mint eddig, mert most már módunkban lesz, hogy cselédet fogadjunk. Királynőnek láttam és királynőnek nem szabad az élet durva munkájától szenvednie. Azonfelül azt mondta, hogy sohasem állhatta azt a vidéket, ahol előbb laktunk. A Felső-Kormányzósági út akkortájt siralmas egy városrész volt. Csak szegény kis emberek lakták. Maud pedig azok közé az emberek közé szeretett járni, akiket egész Stockholm ismer. Napfényben akart élni. Az ő Stockholmja nem volt az enyém. Mégis odaköltöztem, mert tudtam, hogy ő kívánja.

Sőt én voltam az első, aki sürgette a költözködést. Új lakásunk csakhamar elkészült fogadtatásunkra. Egészen hátul volt a Kardell utcában, abban a szűk kis utcában, amely a Sture útról ágazik el. Közvetlen amellett a nagy út mellett volt, amelyen Stockholm előkelő világa ide-oda szokott kószálni. Szinte aggódni kezdtem, valahányszor hazamentem. A lakás nem volt nagy, de kényelmes. Nekem elég nagy volt, oly nagy, hogy néha úgy tetszett, mintha Maud meg én, Isten tudja milyen messze kerültünk volna egymástól. Maudnak megvolt a maga szobája, Harrynak a magáé, nekem is a magamé. Az álomország eltűnt.

Bizony eltűnt. De ezt nem láttam, nem is akartam látni. Színre Maud meg én úgy éltünk, mint azelőtt. Az illúzió éppoly erősen izzott bennem, mint régen. Esztendők teltek el, miközben azt képzeltem, hogy a boldogság is velünk költözött az új lakásba. Kollégáimat sohasem hívtam meg magamhoz. Úgy sem érezték volna jól magukat nálunk. Sem a hang, sem a társaság nem tetszett volna nekik. Foglalkozásomat aggodalmasan elválasztottam családi életemtől, mint két oly világot, melyeknek semmi közük egymáshoz. Eleinte feleségem maga vezette a háztartást. Hivatalomban pedig rossz ajánlásul szolgált volna, ha kollegáim akkoriban betekintenek ügyefogyott gazdálkodásunkba. Én akkor is ugyanígy éltem tovább, amikor már többre tellett volna. Csakis magamnak akartam az én kis világomat. Hiszen úgyis kelleténél többet voltam együtt ezekkel az emberekkel, akiket meg nem értettem. Derék emberek, dolgos, tiszteletreméltó emberek. De egészen mások, mint én, úgyhogy nevetnem kellett, arra gondolva, milyen arcot vágnának, ha egy szép napon elmesélném nekik, mik az én gondolataim, örömeim és kedvteléseim. De ettől nagyon is óvakodtam. Sohasem voltam forradalmár-természet és proselitákat szerezni se nem tudtam, se nem akartam. Egészen egyszerűen oly ember voltam, aki meg akarja védeni a maga egyéniségét oly jól, ahogy csak bírja. Legbensőmben jelentéktelen ember, nyárspolgár voltam.

Más volt nekem a hivatal, más meg a család. Két egészen elkülönített világban éltem és amellett jól voltam. Ebből építettem föl álomvilágomat. Egész álomvilágot alkottam Maud és magam köré. A hivatalban ülve, olykor kedvem tellett abban, hogy behunyjam szememet és élvezzem azt a gondolatot, hogy van egy fészek a világon, mely csak az enyém. Nevettem magamban. Mulatságosnak találtam. Elgondoltam, hogy rejtett boldogságom van, amelyről senkisem sejthet semmit. Mit törődtem azzal, hogy följebbvalóim fölényesen bántak velem s a hivatalszolga kissé vállveregetve viselkedett. Nem voltam olyan, mint a többiek. Nem voltam közéjük való. Sebaj! Megvolt az én álomországom, amelytől senkisem foszthatott meg. Ott pedig rám várt egy feleség, akit szerettem, egy feleség és egy gyermek, aki az enyém volt. Gyönyörűség volt tudnom, hogy itt a hivatalomban senkisem ismerte őt. Senki sem ismerte őt és senki sem engem, ő meg én - mi olyanok voltunk, mint két nagy gyerek, akik kézen fogják egymást, hogy a nagy vad világon ne legyenek elhagyatva. Ezért lett az én otthonom csoda-honná, amilyent költők alkotnak meg, hogy odameneküljenek a világból. Avatatlanoknak nem szabad belépniök. Tőlük makulátlan, érintetlen marad a csoda-hon és ilyent bírtam én is otthonomban.

Az a nagy méhkas, amelyben nekem is hely jutott, a nagy központi pályaudvar épületében volt. Ablakomból kilátás nyílt a piszkos üvegtetőre, amely alatt jöttek és mentek a vonatok. Hát bizony a vasútnál voltam alkalmazva és amióta rátaláltam Maudra, nem is gondoltam arra, hogy egyáltalában másvalamire is lehetne rátermettségem. Egész nap hallottam, hogyan fütyülnek és lihegnek a vonatok, robognak a vasúti kocsik. Voltaképpen ez volt nekem a legkellemetlenebb dolog, mert gyűlölöm a lármát. Mind az a zaj, amely betölt egy nagy várost, különös kínt okoz nekem. Ha leültem az elé a papirostömeg elé, amely minden reggel rám várt, gyakran kívántam magamnak a halált, csak azért, hogy mit se halljak többet. Én ugyanis nagy erdő közepén születtem és mindig honvágyat éreztem utána. Épp azért kellett is e műhely lármája közepett az a tudat, hogy álomélet vár reám. Ennek segítségével gyakran sikerült is elfelejtenem, hogy bezárt erdőember vagyok, aki rossz helyre tévedt, és ekkor már alig zavart a lárma. Magamban viseltem azt a szilárd pontot, amelyről Archimédesz szólt s amely körül egy férfi legalább is a maga kis világát forgathatja.

Különben nemcsak egy álomországom volt, hanem kettő is. A második messze künn volt egy szigeten, szemben egy tengeröböllel és a gőzhajó-állomásról csónakon kellett oda áteveznem. Nem voltam-e gazdag? Ha szabadságom hónapja beköszöntött, családommal ott laktam és olyankor sohasem gondoltam arra, hogy ismét vissza kell térnem a városba. Nem nőtt ott egyetlen fa sem, melynek alakját még most is világosan ne látnám magam előtt. Nem volt ott oly öböl és oly örvény, amelyet nem ismertem volna. Korán reggel már a csónakban ültem és eveztem. A horgász-vessző zsinórja a csónak mögött vonszolódott. A nádasban csuka ficánkolt. És későn este, amikor alkony borult a tájra, Maud meg én az erdőben kóboroltunk.