részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Stephan Lee: K-Pop Confidential
Point, New York, 2020

Fordította Horváth Vivien

Copyright © 2020 Stephan Lee
Hungarian translation © 2022 Horváth Vivien
Magyar kiadás © 2022 Kolibri Kiadó, Budapest
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © 2020 Yaffa Jaskoll
Borítóillusztráció © 2020 Erick Davila

ISBN 978 963 437 915 7

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő Balla Nóra
Nyelvi lektor Blahó Kata
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette, a #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A regény egy fikció. A nevek, szereplők, helyek és konfliktusok a szerző képzeletének szüleményei, bármilyen egyezés létező emberekkel, valós eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Ommának és Halmoninak
사랑해.

Előszó
Lány a tükörben

Lefogadom, hogy száz meg száz órán keresztül bámultam már magam pontosan ugyanilyen próbatermi tükrökben.

Általában közben verejtékben úsztam, azt kívánva, hogy a lábujjaim egyszerűen csak essenek le a bőrkeményedésektől és a beszakadt körmöktől. Vagy azt figyeltem benne, hogyan kacsintok, dobálom a hajam, mosolygok a pont megfelelő pillanatban, miközben a tánctanárunk – a Generális – ordibál velem, amiért le vagyok maradva fél ütemmel.

Most, hogy be vagyok zsúfolva ebbe a helyiségbe huszonnégy másik gyakornoklánnyal – akik közül mindenki sokkal, de sokkal több ideje képzi magát, mint én –, a tükörképem olyan, mint én, de mintha egy Snapchat-filtert toltak volna rám. Úgy néz ki, mintha egész életében ezüstös-lilás haja lett volna. Úgy néz ki, mintha túlvilágian kék szemekkel született volna, amelyekkel átdöfi a lelked. Úgy néz ki, mintha hibátlan, üde bőrén soha nem lett volna egyetlen pattanás sem.

A lány a tükörben sosem engedte volna, hogy lássák, mennyire ég a fejbőre a szőkítőtől, viszketnek a szemei a kontaktlencsétől, és hogy az alatt a bizonyos „természetes hatású” K-beauty smink alatt úgy néz ki, mintha már hetek óta nem aludt volna – merthogy nem is.

Az a lány én vagyok, de nem egészen. Még mindig Candace vagyok New Jersey-ből. De ez a verzióm már tudja, hogyan menjen tovább a fájdalom, a horzsolások, a vérző láb, a honvágy és az embertelen fogyókúra ellenére. Tudja, hogyan emelkedjen felül a kritikán, a sértéseken, és hogyan tartsa szem előtt a végső célt. Hátrahagyta a barátait, búcsút intett a családjának, egészen Szöulig repült. Ízekre szedte egy szobányi felső vezető, akik idősebbek, mint a saját apja.

Mindezek mellett pedig nem fogta a kezében a telefonját már három hónapja. Kibírtam.

A zárt ajtó mögött a S.A.Y. Entertainment vezérigazgatója, legfelsőbb vezetői és befektetői választják épp ki a tagokat az új, irdatlanul felhájpolt lánycsapatuk végső line-upjába, a leghíresebb K-pop fiúbandának, az SLK-nek lány megfelelőjébe. A csajok imádkoznak, fel-alá mászkálnak. Vannak, akik előre-hátra dülöngélnek, közben magukban beszélnek. A legtöbbjük már most sír.

Érdekes, de én teljesen nyugodt vagyok. Közelebb lépek a tükörhöz, hogy még jobban szemügyre vegyem ismerős, mégis ismeretlen arcom. Belém nyilall, mennyire akarom ezt. Kiérdemeltem. Mindent feladtam érte.

Megérdemlem.

Teljes szívemmel hiszek abban, hogy K-pop-idol leszek. És bárkiket is választanak még ki, zúzni fogunk. Nemcsak Koreában vagy Ázsiában, hanem az egész világon. Ez a sorsom. Az unikornislila hajam tövében érzem.

Első rész
Candace Park a new jersey-i Fort Lee-ből

1. fejezet
Te vagy az az unikornis?

Négy hónappal korábban…

Az egyik legnagyobb tehetségem a légvonózás. Ez a playback nagyzenekari megfelelője, leszámítva, hogy ez nem egy menő képesség, és soha nem is lesz az. Soha nem lesz Légvonópárbaj nevű műsor.

A Fort Lee Magnet Szimfonikus Zenekar Antonio Vivaldi „Tavasz” című művének lendületes feldolgozásával nyitja meg a Tavaszi Előadóművészetek Bemutatóját. (Tudom, kicsit szájbarágós.) A vonómat két centivel a húrok fölött tartom, közben egész testemben előre és hátra ringatózom, felső ajkamat elhúzom, mintha valami gusztustalan szagot éreznék, mindezt azért, hogy azt a benyomást keltsem, hogy teljes lényemet magával ragadták a zenéből áradó érzelmek – akkor is, ha valójában egy hangot sem szólaltatok meg. Mindenkinek jobb, ha csak légvonózom, és nem hallatszom.

Ha rajtam múlna, kilőném magam az űrbe a brácsámmal. Omma ötlete volt, hogy kezdjem el, amikor ötéves voltam. Mivel nem sok gyerek választotta ezt a hangszert, úgy gondolta, így könnyebb lesz majd kitűnnöm, és bekerülnöm egy nagy presztízsű ifjúsági nagyzenekarba, ami jól mutatna az egyetemi jelentkezőlapomon.

Hát, így járt. Tíz év telt el, és itt ülök a vonós szekció leghátuljában az ugyanennyire tehetségtelen állványpartneremmel, Chris DeBenedettivel. És most komolyan: a vonósok már eleve a nagyzenekarok háttértáncosai. Létfontosságúak vagyunk, de senki sem figyel ránk. A hegedűk a ragyogó szólóénekesek, akik a legjobb részeket kapják, azokat a dallamokat, amelyekkel keresni is lehet. A csellók a szexi, titokzatos merengők – nekik van a legtöbb Instagram-követőjük.

Ha a Destiny’s Child vonós hangszerekből állna, a brácsák Michelle Williamsek lennének… leszámítva, hogy vele ellentétben nem ikonikusak, és nem Beyoncé a legjobb barátnőjük.

Csak akkor veszem észre Ommát és Appát a közönségben, amikor mind felállunk a darab végén a meghajláshoz. Appa eszeveszetten tapsol, állva ovációzik, Omma pedig tucatnyi fotót lő rólam vakuval az iszonyatos nagyzenekari egyenruhámban, ami egy fodros blúz zöld, bokáig érő szoknyával. Nyomorultan mosolygok, miközben kezdek megvakulni, aztán mind visszaülhetünk, hogy megtekintsünk a kórus előadását, ami miatt a közönség igazából jött.

Az összes gimis filmklisé ellenére a kórus igazából tele van a Fort Lee Magnet menő srácaival. A választhatók közül ez számít a „legkönnyebb” művészeti tárgynak, úgyhogy ellepték a népszerű csajok és az izomagyak, beleértve a bátyámat, Tommyt is.

A kórusnak olyan sok tagja van jelen ezen a bemutatón, hogy csoportokra szedték őket. A nyitószámra Tommy és húsz haverja trappol fel a színpadra neonszínű haspólóban, fejpántban és magas szárú zokniban; a közönség soraiban a diákok, különösen a csajok eszüket vesztik. A srácok egy klasszikust adnak elő egy klasszikus fiúbandától, szigorúan ironikus hangvételben: a „What Makes You Beautiful”-t a One Directiontől.

A srácok nem jó énekesek; elpoénkodják, hamisan gajdolnak, közben tolják az összes kötelező fiúbanda-mozdulatot, például szívecskét rajzolnak a levegőbe, mutogatnak a lányokra a közönségben, kezüket a mellkasukra szorítják, kacsintgatnak. De annyira magabiztosan hülyén néznek ki, hogy be kell vallanom, ez már tulajdonképpen tök jó. Tommy és a barátai a baseballcsapatból megállnak legelöl, Tommy középen. Az első sorban meglátom a legjobb barátnőmet, Imanit, aki gyakorlatilag ájuldozik – mindig mondja, hogy a bátyám az ő „mocskos vágyainak első számú tárgya”, ami leírhatatlanul fúj és cringe.

Nem tudom, mi volt ebben, hogy láttam Tommyt és azokat a srácokat odafent, de hirtelen ökölbe szorítom a kezem. Egy fantáziakép tör be az agyamba arról, hogy földhöz vágom a brácsámat.

Annyira igazságtalan ez az egész. Én vagyok az, aki tud énekelni – vagy legalábbis azt hiszem, hogy tudok, mivel mindig csak egyedül a szobámban szoktam. Akkor miért Tommy ugrándozhat idióta ruhákban, és miért neki tapsol az egész iskola, miközben én el vagyok rejtve egy zenekar hátuljába?

Nem számított, hányszor könyörögtem Ommának, hogy abbahagyhassam a brácsázást, és inkább az éneklésre koncentrálhassak, nem tágított. Mikor legutóbb felhoztam, azt kiabálta, „Pe ccsera!”, ami szó szerint azt jelenti, „Vágd fel a gyomrom és hagyjál elvérezni!”. Drámai, de nagyjából ez a koreai megfelelője annak, hogy „Csak a holttestemen át!”.

Ami még igazságtalanabb, hogy egész biztos vagyok benne, Omma pontosan azért nem enged a kórusba, mert tudja, hogy Tommyval ellentétben én komolyan venném.

– Énekelni a szabadidődben is tudsz – mondta egyszer. – Az éneklés nagyra becsült művészet. Magadból kell kipréselned a hangot, erőfeszítések árán, így mindenki látja rajtad az erőlködést.

Omma énekellenessége annyira furcsa… pedig ő maga nagyon jó énekes. Appával egy neves zeneakadémiára jártak Koreában, és ott is találkoztak. Appa karmesternek, Omma énekes előadóművésznek tanult. De nem végezték el, és Amerikába költöztek rögtön azután, hogy kihullottak. Most egyikük sem dolgozik a zeneiparban – egy kisboltot üzemeltetnek Fort Lee-ben –, innen tudom, hogy Omma zenével kapcsolatos álmai valahol félremehettek, de sosem beszél róla. Valószínűleg ez is örökre amolyan családi titok marad.

Lerakom a brácsámat a földre – Mrs. Kuznetsova, a zenekar karmestere szerint ez szigorúan tilos –, és a székembe süppedek. Lesz valaha olyan, hogy énekelni fogok, ugrálni a színpadon, és nem érdekel majd, ki mit gondol rólam? Addig valószínűleg nem, amíg be nem fejezem a gimit, és el nem kerülök messzebbre a családomtól. Addig is kihúzom ezt a maradék pár évet, eljátszom a csöndes koreai lány szerepét, aki minden haladó tárgyi vizsgájára jó jegyet kap, klasszikus hangszeren játszik, és sohasem panaszkodik.

Tartalom

Előszó – Lány a tükörben

Első rész – Candace Park a new jersey-i Fort Lee-ből

1. Te vagy az az unikornis?

2. Egy a milliárdból

3. Ismeretlen hívó

4. Pe ccsera

5. Sügérszem

6. Az új világ felé

7. Koreaiak mindenütt

Második rész – A gyakornokélet

8. Az onnik

9. Nagy probléma

10. Tebak

11. A Generális

12. Vasárnap

13. Fekve enni a rizssüteményt

14. A titkos fegyver

15. Reménnyel kínzás

16. Pepero

17. Illedelmes kezek

18. Kiértékelés

19. Az ősrobbanás

20. Róka

21. Szimmetria

22. A távozás szabályai

23. Csokpal

24. Monolid

25. A cukik királynője

26. Ki vagyok én?

27. Sztoriszálak

28. Idegen

29. Magánélet

30. Én! Én! Én!

31. A Queen Girl

32. Nem hiszem el!

33. Az új világ felé

34. Csho Helena

35. Szivárványút

Imani Haladó Szintű K-pop K-szótára

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Baemin Yeonsung – SIL Open Font License
Cabin – SIL Open Font License
Indie Flowers – SIL Open Font License
Kaushan Script – SIL Open Font License
Lovelo – Fontfabric™ Free Font Product
Noto Serif – Apache License 2.0
Patrick Hand – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Saira Condensed – SIL Open Font License
VT323 – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License