Peter Høeg

Megmenthetők?

– részlet –

Fordította SOÓS ANITA

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

This book was published with the support of The Danish Arts Foundation.

De måske egnede
© Peter Høeg & Rosinante, Copenhagen 1993.
Published by agreement with Gyldendal Group Agency.
Hungarian translation © Soós Anita, 2022
Hungarian edition © Typotex Kiadó, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

Typotex Világirodalom
ISSN 2064-2989
ISBN 978 963 493 185 0

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Mandl Orsolya
Borítóterv: Stark Attila
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

1

Mi az idő?

Öt emelettel közelebb a fényhez, tizenhárom sorban fordultunk a reggel kapuit megnyitó isten felé. Szünet, aztán Biehl következett.

Miért volt szükség a szünetre?

Amikor az egyik legtehetségesebb lány megkérdezte tőle, miért tart szüneteket, néma csend lett. Aztán ő, aki sosem beszélt egyes szám első személyben magáról, lassan, nyomatékosan, mintha meglepte volna a kérdés és talán a saját válasza is, azt felelte:

– Amikor beszélek, elsősorban a szünetekre figyeljetek. Sokkal beszédesebbek a szavaknál.

Ugyanez vonatkozott az azóta eltelt időszakra, hogy belépett a terembe, felment a katedrára, aztán néma csend lett. Beszédes csend, hogy őt idézzem.

Elénekeltünk egy reggeli zsoltárt, amelyet szünet követett, majd elimádkozta a Miatyánkot, szünet, rövid zsoltár, szünet, egy hazafias érzelmű dal, szünet, ennyi volt; éppolyan ruganyos léptekkel, ahogy jött, szinte futva elhagyta a termet.

Vajon milyen érzések kerítették hatalmukba a jelenlévőket?

Szerintem semmi különös, kora reggel volt, amikor mindenki fáradt, csak végezzünk már, megfájdult a fejem, különben is későre jár, becsöngettek. Már utaltam az idő múlására.

Még nem végeztünk, mondta a lány; valamire még fel akarta hívni a figyelmem, arra, ahogy a fájdalomhoz viszonyulunk. A kísérletet sosem szabad félbeszakítani, ha közben fájdalmat tapasztalunk, ahogy most én a fejfájást, nem menekülhetünk el előle. Inkább a figyelem fényét kell ráirányítani.

Így mondta. A figyelem fényét.

Szóval a félelemre koncentráltunk.

Biehl Grundtvig nyomában címmel megírta a visszaemlékezéseit. A könyvben benne volt az összes tanár neve, aki valaha az iskolában tanított, Biehl megemlékezett minden költözésről, amikor az intézmény nagyobb és szebb épületet kapott, számos eredményt felsorolt, és nem feledkezett meg az értük járó jutalmakról sem.

Ám egy szóval sem említette a diákokhoz fűződő viszonyát, így a félelemről sem írt. Egy szót sem, még a szünetekben vagy a sorok közötti térben sem volt erről semmi.

Először nem értettük. Hiszen ez volt a legfontosabb. Nem a tisztelet vagy a csodálat. Hanem a félelem.

Később kiderült, hogy ez a titkolózás egy nagyobb terv része. És akkor megértettem.

A reggeli áhítat alatt néma csöndben álltunk. Először ezt akartam elmagyarázni a lánynak.

Meghatározott időpontban mindennap felvonultunk a díszterembe, kétszáznegyven diák, huszonhat tanár és Biehl, aztán bezárultak az ajtók, és tudtuk, hogy a következő negyedórát síri csendben kell eltöltenünk.

A hallgatás mindenre rátelepedett, a csend nyomasztóvá vált a teremben. Mintha a semmilyen zajt nem tűrő tilalom arra ösztönzött volna, hogy megszegjük. Mintha a teremben uralkodó feszültség része lett volna a tervnek.

Éveken át lehetetlen volt teljesen betartatni a csendrendeletet. Az időnként tapasztalható engedetlenség azonban csak erősítette a szabályt.

Előfordult, hogy halk zaj támadt, egy diák a torkát köszörülte vagy zörgött valamivel, amit mások is követtek, és egy ideig képtelenség volt elhallgattatni őket. Kényes helyzet, talán egyike a legnehezebbeknek, amivel egy Biehl pozíciójában lévő tanár találkozhat. Sok kisember passzív ellenállása.

Páratlanul jól kezelte ezeket a helyzeteket. Nem akart úgy tenni, mintha semmi sem történt volna. Lehajtotta a fejét és egyszerűen tűrte a nyugtalanságot. Lehajtott fejjel várakozott, miközben a teremben egyre nőtt a feszültség, végül a félelem erősebbnek bizonyult az ellenállásnál.

Egyetlen pillanatra sem nézett a diákok szemébe, egyszerűen folytatta az áhítatot. Mégis tudtuk, hogy tisztában van vele, ki kezdte a rendetlenkedést. Hogy azonosította a zajforrást, és tudta, hogyan kell megtorolni az engedetlenséget.

Más tanárt vártunk, de hiába. Az osztályterem ajtaja nyitva állt, a hosszúra nyúlt szünetből kitalálhattuk, amit tulajdonképpen egész idő alatt tudtunk. Végül megjelent Biehl, gyors, ruganyos léptekkel.

– Üljetek le – szólalt meg. – Jest kivéve.

Nehezen lendült bele a beszédbe. Bár a betegségem miatt hosszúnak éreztem az időt, biztosan nem tartott tovább néhány percnél. Pont végiggondoltam, mi történt. Jes megzavarta társai reggeli áhítatát, felborította az iskola feszes napirendjét, visszaélt a belé vetett bizalommal. És akkor elcsattant a pofon.

Villámgyorsan, mégis olyan erővel, hogy a fiú az asztal fedezékéből a padok közé tántorodott.

Az ütést alig érzékelhető szünet követte, és bár ez volt a rettegés kulcsa, rövidsége miatt észre sem vettük, mondtam, többet ne is beszéljünk róla.

– Ellenkezőleg – szólalt meg. – Pont erről kell beszélnünk.

Tehát megpróbáltam. Miután az ütés elcsattant, egy pillanatra megállt az idő, mert a sokk mindenkit megdermesztett. Aztán két dolog történt egyszerre. Megkönnyebbültünk, hogy most már minden rendben van, de volt valami más is. Valami mélyebb, ami nem múlik el ilyen gyorsan, ami akkor keletkezik, amikor egy felnőtt teljes erőből megüt egy gyereket, és aminek már semmi köze az ütésből származó fizikai fájdalomhoz.

Biehl a tábla előtt rendbe szedte a ruháját. Mintha éppen a mosdóból lépett volna ki. Vagy egy kurvától. Mintha végzett volna valamivel, amit nehezére esett, de szükséges volt megtennie.

A lány nem értette, mire gondolok, tehát folytattuk.

– Milyen gyakran történik ilyesmi? – kérdezte.

A betegségem előtt nem volt okom ezen gondolkodni. Most azonban, hogy folyton figyelnem kellett az időre, rájöttem, hogy elég ritkán, egy osztályban heti egynél kevesebbszer. Pontosan adagolva.

– Ezt hogy érted?

Korai volt megismertetni a belső igazságokkal, mégis megtettem. Karin Ærø szerint létezik egy ókori szabály. Az aranyozott felületeket nem vonták be száz százalékig arannyal, a legjobb hatást akkor érték el, ha csak valamivel több mint hatvan százalékot fedtek be. Az aranymetszés szabályát módosították ily módon.

Az iskolában így kezelték az idő és a büntetés viszonyát is. A kiderült rendbontásoknak alig több mint a feléért járt büntetés.

Ez volt az aranymetszés szabályának erőszakra vonatkozó változata.

Hogy engem is vertek-e?

Erre a kérdésre nemmel kellett felelnem, legalábbis ami az iskolában töltött két év két hónapot illeti. Ez alatt az idő alatt egészen a közelmúltig egyetlenegyszer sem ütöttek meg, tanítás után nem zártak be, és ameddig beteg nem lettem, még csak figyelmeztetést sem kaptam késésért.

– Nem – mondta a lány. – Annak, aki fél, már az is szabadság, hogy nem büntetik meg.

Nem akart megbántani. A megjegyzés egyszerűen kicsúszott a száján, szinte csak saját magának szólt. De elárulta, hogy természetes ellenszenvet érez irántam. Mivel nem volt vesztenivalóm, megjegyeztem, hogy Biehl Magániskolája előtt, a himmelbjerghusi és a serclis előéletemben kevés gyerek adott vagy kapott több nyaklevest, mint én. Lehet, hogy ebben az iskolában keresve sem talál olyat, aki nálam nagyobb szakértelemmel bír a pofonokat illetően. Talán Biehlt kivéve.

Mire megkérdezte, vajon mit mondana erről a témáról Biehl.

Egy évvel korábban majdnem botrány kerekedett egy iskolai pofonból. A szobatársam, Jes Jessen, akit később ki is rúgtak, állítólag halláskárosodást szenvedett Biehl büntetését követően.

Sosem sikerült bizonyítani, hogy a két dolog összefüggött egymással, de Biehlt majdnem felelősségre vonták. Az igazgató kijelentette, hogy az iskola a legnagyobb mértékben tiszteletben tartja a dán népiskolákban érvényben lévő, testi fenyítésre vonatkozó tilalmat, de tapasztalatai szerint még senkinek sem ártott meg egy füles.

Ezt olyan mély meggyőződéssel állította, hogy mindenki megnyugodott. Hiszen tapasztalt tanár hírében állt, aki negyven éven át rendszeresen verte a diákjait.

Ráadásul nem hazudott. A lényeg nem az ütés volt, hanem az, ami előtte és utána történt. Ez azonban nem volt látható, legalábbis puszta szemmel nem, mivel nagyon rövid ideig tartott. A hatása azonban annál hosszabb távú volt.

Ennek a rövid, de annál mélyebb következményekkel járó dolognak a leírására a lány a „megalázás” szót javasolta, amit készséggel elfogadtam. Szóval mégiscsak megértett.

2

A nem bizalmas információkhoz, vagyis mindahhoz, ami a laboratóriumon kívül történt, bármikor hozzá lehetett férni.

1971 májusában, majdnem két évvel azután, hogy az iskolába kerültem, és amíg semmi rosszat nem követtem el, ezért a naplóba be is jegyezték, hogy átlagos képességű, jól beilleszkedő tanuló vagyok, egyszer csak nehezemre esett időben beérni a tanításra. Szombatonként és vasárnaponként a többiek hazamentek, ilyenkor magányosan kóboroltam az iskolában, sokszor napközben aludtam, éjszaka pedig virrasztottam, ami az egész hetemre rányomta a bélyegét.

Felkerestem az iskolaorvost, nehogy lustasággal vádoljanak, meg azzal, hogy hiányzik belőlem a jó szándék. Szerettem volna, ha megállapítja, hogy beteg vagyok, és a betegséggel egyedül nem tudok megbirkózni, még két ébresztőóra segítségével sem, pedig az egyik elég méretes volt.

Az iskolaorvosi feladatokat a koppenhágai tisztiorvos látta el, aki elrendelte, hogy reggelente Flakkedam keltsen fel, ennek köszönhetően egy darabig rendkívül fáradtan ugyan, de időben jelentem meg az iskolában. Akkoriban jutott tudomásomra a nagy terv, és rettegni kezdtem a katasztrófától.

Ezért küldtem el a levelet. Életem első levelét, hiszen eddig nem volt kinek írnom.

Az udvaron láttam meg Biehllel, a boltíven lévő Soli Deo Gloria felirat alatt.

Az igazgató reggelente mindig ott állt, hogy üdvözölje az időben érkezőket és leleplezze a későket. Attól a pillanattól fogva, hogy kinyitottuk a szemünket, tudtuk, hogy ott lesz. Tulajdonképpen már az álom és az ébrenlét határán felbukkant.

Nem találkoztunk a többi osztállyal, különösen a felsőbb osztályok tűntek távolinak. A lány kettővel járt felettem. Egyszer hosszabb ideig hiányzott, talán fél évig is, és amikor visszajött, bentlakó diák lett, senki sem tudta, miért, ekkor figyeltem fel rá, de még mindig csak messziről.

Egy reggel megpillantottam az udvaron, elkésett, amit furcsálltam, mert nem volt az a késős fajta.

Mivel néhány nap múlva megint észrevettem, számolni kezdtem – tizennégy tanítási napból hatszor késett el. Rögtön tudtam, hogy valami nem stimmel.

A hatodik napon Biehl félrevonta.

A falhoz kísérte, és hagyta, hogy a többiek elhaladjanak mellettük. Fölé tornyosult, és erősen koncentrált. Így lehetőségem nyílt közelebb kerülni hozzájuk, még az arcukat is láthattam. A lány kicsit előredőlt, és egyenesen a tanár arcába bámult. Elég közel voltam hozzájuk, hogy láthassam a szemét. Mintha keresett volna valamit.

Akkor jutott eszembe, hogy talán a segítségére lehetünk egymásnak.

Hosszú ideig nem hallottam felőle, már majdnem feladtam. Megtaláltam az év végi osztályképeken, Katarinának hívták. Egy nap, ahogy éppen a reggeli áhítatra tartottunk, a lépcsőn a sarkamba szegődött.

– Gyere a könyvtárba – mondta.

Akkor hallottam először a hangját. Mindössze ennyit mondott.

Kicsengetés után tilos volt az épületben maradni, ez alól csak a könyvtár jelentett kivételt, mivel a tanári szoba mellett volt, a nagyszünetben bent maradhattunk tanulni.

Most azonban Katarinán és rajtam kívül senki sem tartózkodott ott.

Hosszú időbe telt, míg összeszedte magát és megszólalt.

– Szándékosan csinálom. Készakarva késem el.

Ez már az udvaron is egyértelmű volt. Amikor Biehl közel ment valakihez, az ösztönösen elhúzódott, Katarina viszont felé hajolt, és a szemébe nézett. Mintha így akarta volna a legtöbbet kihozni a pillanatból.

Felolvasott egy cetliről. Talán egy levél volt.

– „Az álmatlanságon és a koncentráción kívül más is van, amiről nem beszéltem senkinek. Teljes napok esnek ki, miközben röpke pillanatok válnak örökkévalósággá.” Mesélj erről – kérte.

Nem mintha bármit is le akarnék tagadni, de bárki írta ezt a levelet, kezdtem, minden bizonnyal nagy kockázatot vállalt, amikor bevallotta, hogy ennyire beteg. Vajon mit tehetünk, hogy csökkentsük a kockázatot, talán el kellene neki árulni valamit cserébe?

– Éppen egy kísérleten dolgozom – kezdte.

Pontosan így mondta. Kísérleten dolgozom.

– Van rá bármi garancia, hogy utána pontosan fog az ember érkezni az iskolába? – kérdeztem.

Erre tagadó választ adott.

Ha igennel felel, nem hittem volna neki, és akkor semmi értelme nem lett volna az egésznek. De igazat mondott, hát megpróbáltam.

Először a reggeli áhítatról beszéltem neki, egy szabály miatt, amit Karin Ærø leplezett le.

Karin Ærø ritkán beszélt, általában elkezdett egy dalt, aztán a sorok között járkálva állapította meg, hogy ki énekel tisztán és ki hamisan, így határozta meg, ki lehet tagja a kórusnak és ki nem, vagy ki van éppen a határon. Miközben fülelt, időnként mégis megszólalt, ilyenkor gyakran árult el fontos dolgokat vagy mélyértelmű törvényeket, mint például az aranymetszéses szabályt.

Egy alkalommal azt mondta, hogy egy zenedarab kezdete, már ha intelligens és pontos darabról van szó, tömören és megmásíthatatlanul meghatározza a tartalmát és a milyenségét.

Így van ez a reggeli áhítattal is. Sűrítve tartalmazza az egész napot. Az iskolában töltött időt. Talán az egész életet is.

Ezért kezdtem ezzel, pedig először lehetetlennek látszott. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy valaha is megértse, hiszen lány, de leginkább azért, mert kiválasztott, aki természetesnek tekintette az időt.

És akkor megszólalt a csengő.

Nem volt karórája, rögtön észrevettem. De nem ez volt a legfontosabb. Hanem az, hogy nem hallotta a csengetést.

Engem váratlanul ért, de hallottam.

Ellentétben vele. Nem hallotta, mert rám figyelt. Vagyis nem tudta előre a válaszokat.

Beszéltem neki a reggeli áhítatról és a rettegésről. Közben telt-múlt az idő, és egyre nagyobb kockázatot vállaltunk, hogy észrevesznek.

… … …

1

Idő?

Hamarosan elmondom, de még nem vagyok képes rá. Túl korai lenne.

Biehl fából készült szónoki emelvényét görög oszlopok díszítették. Két idézetet véstek bele: „Én azonban és az én házam az Úrnak szolgálunk”, valamivel lejjebb pedig: „A te szárnyaid alatt”.

Vagyis védelem és sötétség. Ahogy a tyúk gyűjti szárnyai alá a csibéit. Mintha ragadozó madaraktól védelmezné őket.

A felirat fölé az iskola címerét faragták. Az éber hollókat.

Mintha a két holló az írást nézte volna. Mintha ők lettek volna a csibéket figyelő ragadozók.

Először sem a szöveget, sem a képet nem értettük. Aztán elmagyarázták, mit jelentenek, és egy ideig azt hittük, értjük őket.

Később rájöttünk, hogy az iskola egyszerre védelmező tyúkanyó, mint Isten, és ragadozó madár, mint a hollók, Isten hírhozói, akik üldözik a csibéket.

Végül egy kukkot sem értettünk.

A pulpitus mögött, vagyis az onnan beszélő Biehl mögött, hatalmas festmény lógott, a hajnal kapuját kitáró Dellinget ábrázolta. Fiatal férfi nyit egy hatalmas ajtót, a pulpitus és a terem fölött egy fehér ló jelenik meg, Skinfaxe, a fény hírnöke, és a képen még látható egy távolodó, fekete paripa is, Rimfaxe, az éjszaka követe.

Így magyarázta Biehl. Ez a kép jelképezte a reggeli áhítatot meg a tudományt és a tudást is.

Delling olyan sovány volt a képen, mint egy gyerek, Augustra hasonlított. Ezzel persze semmit sem akarok mondani, a kép nem ábrázolhatta őt, hiszen a tizenkilencedik században készült. Csak feltűnt, hogy hasonlítanak, persze csak azután, hogy eltiltottak egymástól.

Szóval kinyílik az ajtó, és a tudás eláraszt, mint a napfény. Ezt a magyarázatot kaptuk. Vagyis a tudás már létezik. Semmi mást nem kell tennünk, mint megnyílni előtte.

Biehl Magániskolájában a legértékesebbek a természettudományos tárgyak voltak, de a matematikai tehetséget a Királyi Nevelőintézetben és még a Himmelbjerghusban is hatalmas tisztelet övezte.

Biehlnek egyetemi diplomája volt biológiából, a matematikát és a fizikát pedig Fredhøj tanította.

Ettől persze a többi tárgy még nem vesztette el értékét. Hiszen Biehl maga is tanított történelmet és mitológiát.

De a természettudományos ismereteket tartották a legtöbbre.

Azért, mert ezek voltak leginkább mentesek az emberi bizonytalankodástól.

A többi tárgyra rányomta bélyegét némi bizonytalanság, még az írásbeli és szóbeli fogalmazásra is, pedig azokra pontos szabályok vonatkoztak. Sőt a Diderichsen-féle mondatséma sem volt száz százalékig érvényes.

A periódusos rendszerben viszont nincsenek kivételek. A legegyszerűbb anyagoktól halad a nemesek, bonyolultak és ritkák felé. Olyan, mint egy lépcső, minden fokának megfelel az atomtömeg növekedése és egy új anyag.

Ugyan nem mondták ki nyíltan, de önkéntelenül is a fajok fejlődésére emlékeztetett. Az egyszerű, primitív képzetektől az összetett, fejlett szervezetekig.

Nem mondták ki nyíltan, de a plakátokon ábrázolt evolúció a periódusos rendszert juttatta eszünkbe. Legalul az oxigén és a hidrogén meg az amőbák, legfelül az arany és az ember, a közöttük lévő lépcsőfokokon pedig a fejlődés többi eleme.

Ezen a lépcsőn végig felfelé hömpölygött az idő. A periódusos rendszer utolsó elemei csak a laboratóriumokban léteztek, emberek hozták létre őket. Akiknek a formálásával az evolúció minden eddigi idejét töltötte.

A fizikában és a matematikában általában az embertől meglehetősen távoli dolgokkal foglalkoztunk. Mert azok vagy túl kicsik, vagy túl nagyok. Mint az atomtömeg vagy a nagy csillagászati felfedezések. Időnként azonban szinte kézzelfogható közelségbe kerül hozzánk a tudomány. Mint a rejtett darwinizmus, az erőszak aranymetszése meg a kezdet meghatározó jelentőségéről szóló törvény esetében.

Fredhøj azt mesélte, hogy a tehetséges matematikusok és fizikusok harmincéves koruk előtt tették nagy természettudományos felfedezéseiket. Ezt gyakran elismételte, és kedvenc példája Einstein volt, aki 1905-ben, huszonöt éves korában hozta nyilvánosságra relativitáselméletét, ez volt számára az úgynevezett annus mirabilis, magyarázta Fredhøj, ha valamit el akarunk érni az életben, akkor harmincéves korunk előtt kell cselekednünk.

Amikor ezt mondta, önkéntelenül is a fia, Axel jutott eszünkbe. Ha valamit el akar érni, sietnie kell. Mivel már betöltötte a tizenhármat, és még szinte semmit sem mondott.

Az idő és a számok.

Katarina említette őket.

Írt a kísérletekről. Amelyeket nem ő maga végzett. Hanem rajta végeztek.

2

Két héttel azután, hogy eltiltottak egymástól, híre ment, hogy az iskola minden osztályban iskolapszichológiai vizsgálatokat kínál néhány gyereknek. Azoknak, akikkel nem volt probléma. És azok közül is néhánynak, akik különleges bánásmódot igényeltek, és már eleve jártak vizsgálatokra vagy ellenőrzésre.

A hír levélben érkezett, minden családnak kiküldték.

Ha senkit nem találtak otthon, vagy nem sikerült kapcsolatba lépni a szülőkkel, a tizenöt év alatti diákokkal minden előzetes egyeztetés nélkül közölték, hogy kiválasztották őket a vizsgálatokra.

A tizenöt év felettieknek a kezébe adták a levelet. Valószínűleg Katarina is ezért tudott a tervről. Bizonyára ő is megkapta az értesítést.

Az iskolától kapott üzenetek tartalmáról nem beszéltünk, ez volt a kimondatlan szabály. Hosszú távon azonban semmit sem lehetett titokban tartani, hiszen az órákról csak elvétve hiányzott valaki, és mulasztásra csak szülői igazolással volt lehetőség. Most azonban érezhetően készült valami, nem kerülte el a figyelmünket, hogy problémamentes diákok hiányoznak egyes órákról.

Híre ment, hogy Hessenhez járnak.

De én már azelőtt tudtam, hogy elterjedt volna a pletyka. Katarina megírta nekem.

„Binet–Simon?”

Ez volt az első levele. Mindössze ennyi állt benne.

Az egyetlen lehetséges helyen, a földszint és az első emelet közötti lépcsőfordulóban adta oda becsöngetés után.

Tényleg ez volt az egyetlen hely. Mindössze harminc másodperc attól számítva, hogy elhagytuk az udvart addig, hogy felértünk az első emeletre, ott elváltunk, és ő folytatta az útját felfelé, ez volt az egyetlen lehetőség a térben és az időben.

Ott volt még a nagyszünet. De túl kockázatos lett volna.

11.40-től 12.30-ig. Az első húsz percben az osztályban maradtunk, és elfogyasztottuk a magunkkal hozott ebédet. Csak hatodikig kaptunk tanári felügyeletet, hetediktől felfelé nem ellenőriztek. Tehát kézenfekvő lett volna ilyenkor találkozni.

Mégsem ezt a lehetőséget választottuk, megláttak volna a többiek, és előbb vagy utóbb jelentették volna.

A Biehlben nagyon komolyan vették az árulkodást. Mégis minden diákot arra biztattak, hogy a súlyos szabálysértést jelentsék az irodában vagy az osztályfőnöknek. Súlyos szabálysértésnek számított például a lopás, mondjuk, ha valaki elemelt valamit a diáktársa táskájából. Vagy a rongálás a mosdóban; ez volt az egyetlen hely, ahol nem figyeltek folyton; vagy a dohányzás és az iskola egyéb szabályainak megszegése, például amikor valaki nem beszélhetett a társaival.

A Királyi Nevelőintézetben is árulkodásra buzdítottak. De ott szinte sosem engedelmeskedtünk. Abban a néhány esetben, amikor valaki mégis besúgásra vetemedett, a többiek megvárták, hogy a tanárok figyelme lankadjon, aztán az árulót arra kényszerítették, hogy a fűzfáról a tóba ugorjon, és csak az utolsó pillanatban húzták ki, hogy még pont túlélje a kalandot.

A Biehlben nem volt ilyen szabály. Hiszen a legtöbb diák szerető családból érkezett, és nem nagyon fordult elő, hogy valakit feljelentettek. Sosem kellett megvédeniük magukat, mint azoknak, akik a határon egyensúlyoznak.

A besúgásról sosem szereztünk tudomást, az áruló a névtelenség homályába burkolózott. Mégis sejtettük, hogy elég gyakran előfordul. Bizonyára August és Katarina is sejtette, hiszen a folyosón sosem beszélgettünk egymással.

A lépcsőn kissé lemaradt az osztályától. Nem állíthatom, hogy hozzám ért. Mégis tudtam, hogy levelet hozott.

Mindig egyenes háttal ment, még a lépcsőn felfelé is. Nem voltam alacsonyabb nála. Egy évvel, tizenegy hónappal és négy nappal voltam fiatalabb, ezt kiderítettem az éves jelentésből, de nem voltam alacsonyabb, talán egy kicsit még magasabb is voltam. Legalábbis, ha kihúztam magam, megpróbáltam, de nem volt kellemes, görcsösen erőlködtem, aztán feladtam.

Mire igazán észrevettem, már el is haladt mellettem. Fekete szövetkabátot viselt.

Azelőtt, hogy eltiltottak egymástól, nem figyeltem fel a ruhájára, például amikor Biehllel láttam az udvaron meg azt követően, csak annyi maradt meg bennem, hogy eredetien öltözködik. Az utóbbi hetekben azonban, azóta, hogy eltiltottak egymástól és attól tartottam, hogy talán sosem fogunk már beszélgetni, észrevettem, hogy általában régi ruhában járt. Olyan felnőttesben, használtban. Nagy pulóverben, amelynek bőrfolt volt a könyökén. Vagy a fekete szövetkabátban.

Egyszer észrevettem, hogy férfiruha is van a ruhatárában. Rögtön kitaláltam, hogy némely darab az apjáé lehetett, esetleg az anyjáé.

Valahányszor megláttam, önkéntelenül ez a két dolog jutott eszembe. Ahogy kihúzta magát, meg a túlméretezett ruhák. Az apjáról maradtak rá, aki felakasztotta magát. Erőt sugárzott, mégis volt benne valami elveszettség. Micsoda megmagyarázhatatlan ellentmondás.

Talán nem helyes azt hinni, hogy az ellentmondásokat meg lehet magyarázni.

„Binet–Simon?”

A papír tetejére írta a szavakat, alatta maradt hely a válasznak.

„Igen”, írtam.

A cetlit csak két nap múlva sikerült odaadnom neki. Követtem a lépcsőn felfelé, és bedugtam a kabátzsebébe. Senki sem vette észre. Először azt hittem, ő sem. Aztán egyik kezével kiszabadította a haját a pulóveréből, és a hátára engedte. Majd felém intett. Azzal a kezével, amivel a haját igazította meg, anélkül, hogy megfordult volna.

Megint két nap telt el, míg megérkezett a válasz. Ismét kérdés formájában. Ugyanazon a papíron, lent az igenlő válaszommal. „Miért nem hozzáférhető?”

Korábban még sosem leveleztem senkivel. Láttam, hogy mások írogatnak, de én sosem kaptam levelet.

Voltak, akik az órán üzengettek egymásnak. Talán mert nem tudtak várni, talán mert nehéz volt olyan helyet találni, ahol nem figyelték volna folyton őket, vagy talán unatkoztak. Szándékosan nem néztem meg, mi áll ezekben a levelekben.

Egyet elkoboztak, méghozzá Fredhøj. Nem büntette meg a bűnöst. Inkább felolvasta a levelet. A szerelemről szólt, mindenki szégyellte magát, az is, akinek semmi köze nem volt hozzá, így szégyenítették meg a szerzőket.

Most emiatt nyugtalankodtam. Mégis válaszoltam neki.

„Miért nem hozzáférhető?”

Azt tette, amit mások. Megkereste a Binet–Simont a könyvtárban, az iskolai katalógusban, a keresgélést nem tiltották, sőt még buzdítottak is rá. A katalógus tartalmazta az iskola teljes könyvállományát és az összes nyomtatott kiadványt. Az adatok között ugyanaz állt, mint a Sercliben: „Nem hozzáférhető”.

A Binet–Simon volt a legelterjedtebb intelligenciateszt Dániában és talán egész Európában. Eredetileg Franciaországban dolgozták ki, de hozzáigazították a dán viszonyokhoz. A címlap szerint: „A Binet–Simon-teszt dán standardizált változata, készítette Marie Kirkelund és Sofie Rifbjerg – A bizottság 1943-as változtatásaival”.

Alatta pedig: „A vizsgálatok bizalmasak. Nyilvánossá tételük részletekben is tilos.”

Ezért szerepelt a katalógusban a „Nem hozzáférhető” jelölés.

Onnan tudtam, hogy néhányszor már megcsináltatták velem.

Másodszor akkor, amikor kijöttek az århusi szociális osztályról megnézni, hogy elküldhetnek-e felvételizni a Serclibe.

A Sercliiskolába akkor mehetett valaki, ha az anyja egyedül nevelte, ami rám nem volt igaz, és megvoltak hozzá a képességei, erre a Himmelbjerghusban korábban még nem volt példa, ezért amikor felmerült az ötlet, személyesen akarták megállapítani, hogy alkalmas vagyok-e rá, és a Binet–Simont hozták magukkal.

Néhány évvel korábban már vizsgáltak vele. Az első szökési kísérletem után. Ez nem szerepelt az aktámban.

Szóval már ismertem a tesztet. Miközben az irodában várakoztam, ők pedig elmentek egy stopperóráért, kinyitottam az aktatáskájukat. Abban az időben még nem jöttek divatba a kódos zárak, egy egészen egyszerű szerkezettel kellett megbirkóznom, reméltem, hogy meg tudok jegyezni néhány helyes választ, hiszen nagyon fontos volt, hogy kiszabaduljak innen.

Nagyon gyorsan visszajöttek, így nem jártam sikerrel, de a borítót láttam.

Később teszteltek a Binet–Simonnal a Sercliben és Hessennél is. Talán nem tudták, hogy ismerem, talán azt gondolták, hogy ennek nincs jelentősége, hiszen minden életkorhoz más teszt tartozott, így minden évben ismeretlen kérdéseket kaptam.

Ebből akartam valamit elmesélni Katarinának.

Hosszú időbe telt megírni a levelet, nem voltam hozzászokva, ráadásul nehéz volt úgy, hogy ne vegyenek észre, ezért éjszakánként körmöltem. Próbáltam pontosan fogalmazni, mégis rossz érzés kerített hatalmába, amikor megláttam a saját írásomat az övé alatt. Egy idő után feladtam, és csak a kérdésre válaszoltam.

Továbbra is a tesztek érdekelték.

A Sercliben röviddel azután kezdték közölni a teszteredményeket a tanulókkal, hogy 1968-ban felvettek. Addig titokban tartották őket, megoldottuk a feladatokat, és tudtuk, hogy megmérettünk, de ennél többet nem.

Jó fél éve lehettem az iskolában, amikor úgy döntöttek, hogy kiadják az eredményeket. Ekkor nézhettem bele az aktámba is. Elmagyarázták, hogy ez is része egy új pedagógiai módszernek.

Az eredmény egy szám volt és a hozzá tartozó megjelölés. A tesztektől függően különböző. A Binet–Simonból megtudhattam, hogy az intelligenciám hány százalékkal van az országos átlag alatt. A Jepsen-féle beszéd- és nyelvtesztben a lix-értéket állapították meg – magnószalagra vették a szavainkat, és csak később jegyezték le őket, megszámolták a szüneteket, és mérték, milyen bonyolult kifejezéseket használtunk. Így állapították meg, milyen választékos a nyelvhasználatunk: minél kevesebb szünetet tartottunk és minél hosszabb szavakkal fejeztük ki magunkat, annál magasabb lix-értéket kaptunk. A Dán Pedagógiai Intézet némaolvasásos vizsgálatára kifejlesztett standardizált állapotfelméréseiben összeszámolták a hibákat és mérték az olvasás sebességét, az így születő két számot hasonlították össze a korosztály számára megállapított országos átlaggal.

A Sercliben nem beszéltük meg egymással a teszteket, csak az eredményeket.

Katarina nem említette az eredményeit, egyetlenegyszer sem. Csak a feladatokról kérdezősködött.

„Mindegyik időre megy?”, kérdezte.

Igennel válaszoltam. A Binet–Simonban minden korosztálynak hat feladatot kellett megoldania, az utolsó hármat meghatározott idő alatt, tíz percet vagy negyed órát adtak, hogy elolvassunk egy történetet, mondjuk egy tücsökről, és a szöveget ki kellett egészíteni a hiányzó szótagokkal. De azért az első három rövidebb feladatnál is figyelték az időt.

A Himmelbjerghusban és a Sercliben igazi pszichológusórát helyeztek el a tesztszobában, olyasfélét, mint a labdajátékokban, elindították a teszt elején, csak a pszichológus láthatta, a diák nem. Hessen stopperes karórát használt, időbe telt, míg felfedeztem, szinte észrevétlenül indíthatta el, állíthatta meg és olvashatta le.

Jepsen beszéd- és nyelvtesztjében két percig kellett egy képről beszélni. A standardizált némaolvasás-tesztekben a rendelkezésre álló időt az életkor szerint állapították meg.

Mindezt megírtam neki. És megkértem, hogy semmisítse meg a cédulát, még mindig ugyanarra írtunk, és ha lefoglalják a levelezésünket, biztosan kirúgnak.

Az intelligenciakvócienst a Binet–Simon alapján számolták ki. A teszteket mindig közvetlenül a vizsgált diák korosztálya alatti feladatokkal kezdték, és addig haladtak lefelé, amíg minden feladatot meg nem tudott oldani. Aztán elindultak felfelé, amíg egyet sem tudott. Ezzel a módszerrel számolták ki a szellemi életkort. Hessennél az enyém 12,9 év volt, vagyis egy évvel és egy hónappal kevesebb a valóságos életkoromnál. Ezt a számot elosztották a korommal, aztán megszorozták százzal. Vagyis a szellemi életkort elosztva a valóságos korral és megszorozva százzal megkaptuk az intelligenciakvócienst. Az enyém kicsivel kilencvenkettő fölött volt, vagyis átlagos képességűnek számítottam. Ez a kilencven és száztíz közötti tartomány.

Himmelbjerghusban a hetvenöt felettiek maradhattak. A hetvenkettő és hetvenöt közöttiek csökkent képességűeknek számítottak, és speciális iskolaotthonba kerültek. A hetvenkettő alattiak felügyeletet igényeltek, és szellemi fogyatékosoknak fenntartott otthonokban helyezték el őket.

A teszteredményt mindig összevetették a megoldásra fordított idővel. Ily módon új számot kaptak. Ez alapján mérték az intelligenciát. Mértékszám lévén objektív volt. A pszichológus elolvastatott és megválaszoltatott néhány kérdést, a válaszokat magnóra vette, mérte az időt, utánaszámolt és az eredményt megnézte a táblázatában. Minden világos és egyértelmű volt. Vagyis majdnem független az emberi bizonytalansági tényezőtől.

Csaknem természettudományos.

Egy hétig nem kaptam levelet.

Délutánonként, szabadidőmben lementem a parkba a kapuhoz, és figyeltem az elhaladó autókat. Némelyikben gyerekek ültek a szüleikkel. A kaputól látni lehetett a lányok szárnyát a melléképületben.

Különben a szobámban gubbasztottam, egy sötét sarokban. Mint egy állat a barlangjában, egy róka a rókalyukban.

Augustra gondoltam meg a konyhára, bár elvették tőlem, és már nem én feleltem érte. Az egyik éjszaka elsétáltam a betegszobáig. Az ajtó zárva volt. Egy pisszenést sem hallottam. Az órákon lehetetlen volt beszélni vele, minden lépésünket figyelték.

Levél jött Katarinától. Nem az ő szavai voltak, a Binet–Simon-tesztet idézte, valószínűleg megtanulta kívülről, miközben elolvasta. „A tücsök, aki egész nyáron vidáman énekelt, télen majd éhen halt. Elment hát a közelben lakó hangyákhoz, és kölcsönkért a télire elraktározott élelmükből. »Mit csináltál a nyáron?« – kérdezték tőle. »Éjjel-nappal énekeltem« – felelte a tücsök. »Szóval énekeltél, akkor most táncolj« – mondták a hangyák.”

A történet alá a következő kérdést írta: „Mi a tanulság?”

Ügyes. Szóval kiszámolta, hogy ez a feladat tartozik a tizennégy éves szinthez, és hogy valószínűleg én is ismerem. Vagyis nem volt hiábavaló, amit leírtam neki, átlátta a Binet–Simon-teszt rendszerét.

Amikor annak idején elolvastam a történetet, majdnem kicsúszott a számon, hogy a tanulság az, hogy a hangyák nem segítőkészek. Ez azonban nem nagyon illett volna a többi feladathoz. Ezért inkább Hessen arcát figyeltem, és azt válaszoltam, hogy a munkának és a szórakozásnak is megvan a maga ideje.

Láttam rajta, hogy ezt a választ várta.

Katarina leveléből, a sorok közül kiolvastam, hogy ő is majdnem rossz választ adott. Ezért küldte el a kérdést. Tudta, hogy mindketten közel álltunk a hibázáshoz.

Tudtam, hogy a leveleink is részét képezik az idővel végzett kísérletének. Hogy a megértés a célja. Hogy amikor levelezünk, tulajdonképpen olyan, mintha a laboratóriumban dolgoznánk. Még ha nem is beszélhettünk egymással.

Azokon a napokon, amikor levelet kaptam és válaszolnom kellett, reggel könnyebben keltem. Írás közben olyan dolgokat fedeztem fel, amiket korábban egyáltalán nem értettem. Magam is meglepődtem a válaszaimon.

Tulajdonképpen azóta a megértéssel próbálkozom.

A Binet–Simon-teszthez később hozzáfértem. Kikölcsönöztem az Emdrupvej 101. alatti Dán Tanárképző Főiskola tesztgyűjteményéből, még mindig használják.

Az előszóban a következőket olvastam: „ha minden csökkent képességű gyereket vagy fiatalt idejében felismernének, és a pszichológiai vizsgálat eredményének megfelelően kezelnék őket, akkor a retardált törvénysértők száma gyorsan csökkenthető lenne”.

A mai napig tilos idézni belőle. Mégis megteszem. Nem rossz szándékból.

Segíteni akartak. Világosan és egyértelműen leírták a Binet–Simon előszavában, de már akkor is tudtuk. Segíteni akartak a gyerekeknek és a társadalomnak. Azzal, hogy lokalizálták a csökkent képességűeket és a problémásokat, hogy iskolaotthonba vagy más intézménybe küldjék őket, ahol az igényeiknek megfelelő gondoskodást kapták. Ez volt a szándék. Segíteni akartak az evolúció áldozatainak. Biehlhez hasonlóan a boltív alatt várakoztak. Hogy rámutathassanak a határon egyensúlyozókra, akik nem képesek tartani a tesztre szánt időt, segíteni akartak nekik. A szárnyaik alá akarták venni őket.

És közben úgy viselkedtek, mint a hollók.

Micsoda ellentmondás, képtelen vagyok megmagyarázni.

Azt állították, hogy nagy segítség a gyerekeknek, ha felmérik őket.

Ezt még manapság is így gondolják. Elég elterjedt vélemény a társadalomban, hogy hasznos, ha felmérik a képességeinket.

A játszótéren voltam a gyerekkel, mostanában gyakrabban vagyok egyedül vele, általában a szabadban ütjük el az időt.

Amikor úton vagyunk, vagy a játszótéren, úgy érzem, teszek valamit érte. Otthon, amikor nem mozgok és nem tudom, mihez kezdjek vele, rám tör a félelem, ilyenkor érzem igazán, milyen keveset érek.

A játszótéren felmászott néhány talpfára. Úgy egy méterrel a föld fölött egyensúlyozott. Onnan kiabált le nekem.

– Idenézz!

Nem én válaszoltam, elkéstem. Egy idegen asszony, aki szintén a gyerekét hozta le, megelőzött.

– Nagyon ügyes vagy – dicsérte.

Gondolkodás nélkül felpattantam, hogy jól kiosszam. Aztán eszembe jutott, hogy nő és egy kisgyerek édesanyja, és akkor rádöbbentem, hogy visszaestem.

Leültem, hosszú időbe telt, míg megnyugodtam, és abbamaradt a remegés.

A gyerek figyelemre vágyott. Arra, hogy észrevegyék. Ehelyett értékelést kapott. „Nagyon ügyes vagy.”

Nem rossz szándékból értékelünk. Inkább csak azért, mert hozzászoktunk, hogy minket is folyvást tesztelnek. Végül képtelenek vagyunk másként gondolkodni.

Az, aki mindig meg tud felelni az elvárásoknak, ezt szinte észre sem veszi. De annak, aki tudja, hogy egész életében a határon fog egyensúlyozni, nem kerüli el a figyelmét.

Katarina utolsó levele Raven progresszív mátrixairól szólt. Ezekkel kapcsolatban nem tudtam segíteni neki, ez a teszt csak a nagyon tehetségeseknek és az átlag felettieknek szólt. Hallottam róla, de még sosem láttam.

A levelet még megkaptam, de már nem volt alkalmam válaszolni rá, a templomban történt. Elkaptak és elkobozták az üzenetet. Aztán szigorúan elkülönítettek egymástól.

… … …

1

Először a 2990 Nivå, Engbækgård címen lévő Lars Olsen Speciális Gyermekotthonba kerültem. Itt dolgoztam ki jelentésem első vázlatát.

A Lars Olsen Gyermekotthonban alakították ki az ország első zárt részlegét tizenöt év alatti gyerekeknek, az épületet fallal vették körül, az ajtókon belülről nem volt kilincs, a magasan lévő kicsi ablakokra rácsot szereltek, a helyiségbe lecsavarozott asztalt és padot tettek, és ha ki akartam menni a mosdóba, csengetni kellett a felügyelőnek.

Ahhoz, hogy idehozzanak, az Oktatási Igazgatóság külön engedélyére volt szükség, és a törvény kimondta, hogy legfeljebb két hónapig tarthatnak itt. Az én esetemben azonban felülbírálták a szabályt, mert tettem egy társam halálát okozta, hat hónapot és tizenegy napot töltöttem szigorúan elkülönítve. Ez óhatatlanul pszichés zavarokhoz vezetett.

Annak idején nem fukarkodtak a magánzárkás büntetéssel. Úgy vélték, hogy erős nevelő hatással bír, akárcsak a Biehl irodája előtti várakozás. Az igazgatóság képviselője azt mondta, hogy most lesz időm magamba szállni.

A Himmelbjerghusban és a Királyi Nevelőintézetben előszeretettel alkalmazták az elkülönítést, és a legkülönbözőbb helyekre zártak be, leggyakrabban a pincébe, de el kell ismerni, hogy elég találékonyak voltak e tekintetben. Ha valahonnan egymás után háromszor elkéstünk, a nevelőintézetben gyakran büntettek azzal, hogy őrségbe állítottak, ez azt jelentette, hogy egy Frigyes király és Ingrid királyné képe alatt álló üres seprűszekrénybe zártak. Az őrség reggel nyolctól este hatig tartott, és bár sötét volt és végig egyenes háttal kellett állni, ez természetesen semmi sem volt a hat hónap és tizenegy nap elzáráshoz képest.

Mégis kibírtam, mások is kibírták már előttem. De a történtek miatt legyengültem, mire áthelyeztek, ráadásul a Biehlben megszoktam, hogy beszélhetek Katarinával és Augusttal.

Ha megfosztanak a barátaidtól, azoktól, akik meghallgatnak, akkor jobb lett volna, ha nem is ismered meg őket.

Azóta is nehezen viselem a zárt ajtókat és a zsúfolt helyiségeket. Sok évvel később, azután, hogy örökbe fogadtak, befejeztem az iskolát és az egyetemet, munkát kaptam: az Odensei Egyetem Testnevelési Intézetében tanítottam. Másfél éve dolgoztam ott, amikor úgy éreztem, nem bírom tovább, állandóan rám tört a rettegés, hogy magamra maradok, mint a gyermekotthonban, általában olyankor, amikor húsz ember állt velem szembe, és a vállamra nehezedett a felelősség, ilyenkor az az érzésem támadt, hogy elhagynak és bezárják maguk mögött az ajtót, és még csak egy gombot sem tudok megnyomni, hogy behívjam az őrt. Ráadásul állandóan attól rettegtem, hogy elkések, ezért mindig órákkal korábban érkeztem, a félelemtől mégsem tudtam megszabadulni, másfél év után kénytelen voltam otthagyni a munkahelyemet.

Ha nem ismertem volna meg a laboratóriumot, nehezemre esett vagy egyenesen képtelenség lett volna boldogulnom a társadalomban és megtalálni a helyemet a kinti világban.

Itt is csukva van az ajtó. De egyezséget kötöttem a gyerekkel. Mindketten nehezen viseljük a zárt ajtókat. A megállapodásunk lényege, hogy aki nem bírja, kopogtat és szól a másiknak, aki kinyitja az ajtaját annak, aki rosszul érzi magát.

Határozatlan időre zártak be. Mégis találtam egy kiutat, a könyveket. Rátaláltam a könyvekre, és a segítségükkel elkészítettem a jelentést, beszédet írtam. Tudtam, hogy sokan nem nézik majd jó szemmel.

Az igazgatóság előszeretettel alkalmazta a szembesítést. Ha egy intézményben erőszakot vagy zaklatást tapasztaltak, vagy felmerült a gondatlanság gyanúja, és a felnőttek szava állt szemben a gyerekekével, akkor szembesítették őket egymással, ez volt a szabály.

Ily módon minden kételyt el lehetett oszlatni. Teljességgel és végérvényesen ki lehetett deríteni az igazságot arról, hogy mi történt. Meg lehetett találni a felelőst, és a bűnös elnyerte méltó büntetését.

Ezt szem előtt tartva dolgoztam ki a beszédemet. Biehlnek, Fredhøjnak és Karin Ærønek szántam, meg az Oktatási Igazgatóság képviselőinek és persze Katarinának.

Valahogy arra számítottam, hogy August is jelen lesz. Annak ellenére, hogy ez őrült gondolat volt.

Mentségként csak a munkakörülményeimre akartam hivatkozni. Már nem nagyon tudtam megkülönböztetni a nappalt az éjszakától.

Most, illetve az azóta eltelt időben kiderült, hogy majdnem mindent megértettünk.

Nagyszerű tervet eszeltek ki. Minden gyereket össze akartak gyűjteni a dán népiskolába, a problémásokat, a törvényszegőket és a nehéz felfogásúakat is, a szellemi fogyatékosság határáig. Úgy tervezték, hogy Biehl Magániskolája lesz az integráció példaképe. Az iskolát laboratóriumként használták, műhelyként annak vizsgálatára, hogyan történjen az egyesítés. Hogy milyen biztonsági intézkedésekre, pszichológusi támogatásra vagy speciális oktatásra van szükség.

A kísérlethez az iskolában kialakított rendnek és fegyelemnek kellett megteremtenie a szilárd, biztonságos kereteket.

Az utóbbi években a legtöbb dokumentumot megtaláltam abból az időből. Némelyiket a Népiskolai Oktatásért Felelős Igazgatóságon, másokat a Pedagógiai Intézetben, a Caroline Amalie Királynő Menekültiskola Alapítványánál és az emdrupveji tanárképző főiskolán.

Ezekből kiderül, hogy 1964 és 1974 között a dán népiskolákban ötvennégy kísérletet végeztek a hátrányos helyzetű gyerekek integrációjával kapcsolatosan. Ötvennégyet.

De a Biehlben folyó kísérlet még ma, ennyi év távlatából is különösnek tűnik.

Az akkori pályázataikat olvasva, amelyekben pénzt és támogatást kérnek a projekthez, nem értem őket.

Olyanok, mint Biehl emlékiratai. Gördülékenyek. Jó szándékúak. És mégis mintha semmilyen kapcsolatuk nem lenne a valósággal. Mintha színes és csodálatos elméletet teremtettek volna az időről, a gyerekekről és a közösségről.

És ettől az elmélettől élesen elváltak a cselekedeteik.

Meglepően könnyű volt hozzáférni az archívumokhoz. Mindenki készségesen segített. Pedig annak idején mindent megtettek, hogy eltitkolják a tervet. Hallgatás és diszkréció övezte, az iskola egyik alapelve. Mintha most már egyáltalán nem lenne fontos az információk védelme.

A legtöbben talán úgy gondolkodnak, mint Oscar és August, amikor felkeresnek a laboratóriumban, és megpróbálnak rávenni, hogy hagyjam abba a munkát, mert a hetvenes évek már olyan régen voltak, elmúltak, és már úgyis késő.

Gyakran én is így gondolom: elmúltak, és már úgyis késő.

Amikor ilyesmi jut az eszembe, tudom, hogy felnőttként gondolkodom. Felnőtté válni azt jelenti, hogy előbb elfelejtjük, majd letagadjuk mindazt, ami gyerekkorunkban fontos volt. Én nem akarok így viselkedni.

Még ha tényleg el is múlt és tényleg úgyis késő, és összességében lényegtelen, akkoriban mégis meghatározta az életünket. És azóta is mindenre hatással van.

Ráadásul nem is volt olyan lényegtelen. Azóta sikerült megbizonyosodnom róla.

Tervük az egész univerzumra vonatkozott, ebben biztos vagyok. Egy ilyen terv mellett nem lehet szó nélkül elmenni.

A pályázatokban csak arról beszélnek, hogy segítenek a bűnözőkön, a csökkent képességűeken és a problémásokon, ezeket a szavakat használták, ahogy a támogatásom odaítélésekor is. De gondolatban vagy a gondolataik mögött távoli szándékként az egész világra gondoltak. „A csodálatos jövő megteremtésén fáradozunk”, írta Biehl. Úgy érezték, velük van az idő, hogy amin dolgoznak, idővel elterjed és magával ragadja a népiskolákat, majd az egész országot. Ha kertelés nélkül ki kellett mondani, csak gyerekcsoportokat neveztek meg. Céljuk mégis az univerzum volt.

Biehl, Fredhøj, Karin Ærø, Baunsbak-Kold, az állam által kirendelt felügyelő Aage Hårdrup, Hessen, Flakkedam és az Oktatási Igazgatóság képviselői. Mindenki biztos volt benne, hogy örök értékeket védelmeznek. Nem mondták ki nyíltan, talán nem is gondoltak rá közvetlenül. De valahol a lelkük mélyén és maguk között abszolút biztosak voltak benne, hogy igazuk van, és hogy az ötleteik meg a gondolataik a következő generációkkal kirepülnek a világba, elterjednek az országban és a határokon túl is, sőt talán a mórokig is eljutnak. Hogy egyszer, egy nem végtelenül távoli jövőben mindenki tisztelni fogja a szorgalom és a pontosság eszméjét, és akkor az univerzum minden élőlénye békességben fog együtt élni.

Tudom, hogy ez volt a céljuk. Nem nevezhető hétköznapinak. Kolosszális volt.

Erről a célról szólt a jelentésem.

Ellenkezett a helyi szokásokkal és az elkülönítés nevelő hatásával is, hogy papírt és ceruzát adjanak a kezembe. Ezért mindazt, amire jutottam, kénytelen voltam az emlékezetemre bízni.

De könyveket kaptam. Az olvasmányaim alapján építettem fel a beszédemet. Gondosan megterveztem, bevezetéssel, tárgyalással és befejezéssel, amikor felkelt a nap, bementem és megtartottam, tisztán, érthetően, az utolsó szó jogán, utána már nem volt miről beszélni.

Ez persze nem igaz. Látom, hogy ezt írtam. De hazugság. A szembesítéskor semmit sem mondtam el abból, amit gondoltam, egyetlen szót sem.

Nem volt beszéd. Néhány hét a Lars Olsen Gyermekotthonban teljesen tönkretette az emlékezetemet. Az emlékek helyén csak káosz maradt.

Ráadásul visszaestem, megütöttem egy ápolót és egy orvost is, bűnömet csak tetézte, hogy utóbbi nő volt, semmit sem hozhatok fel a mentségemre. Az utolsó néhány hónapban éjszakára kikötöztek, gyógyszert kaptam, gyakorlatilag úgy kezeltek, mint a gondozásra szoruló szellemi fogyatékosokat.

Régen volt. Semmi okom felemlegetni.

Előtte azonban olvasni kezdtem, a könyvekről tényleg nem hazudtam.

A zárt osztályra kijárt egy pszichiáter főorvos, a gyerekek időérzékelése és intelligenciája közötti kapcsolatot vizsgálta, sokat járt külföldre, és azt mesélte, hogy Ghánában, ahol mórok élnek, még a hozzám hasonló korú hatodikos-hetedikes gyerekek sem tudják megmondani, mennyi ideig tart egy buszút, nem érzik a különbséget tíz perc és hat óra között.

Ő gondoskodott róla, hogy könyveket kapjak, pedig ez szigorúan véve nem segítette a kezelést. A fő lökést az adta, hogy közöltem, szeretnék az időről olvasni.

Amikor Katarina elmesélte, hogy az apja és az anyja beszéltek az időről, ösztönösen ráéreztem, hogy vannak könyvek az időről, hogy biztosan lehet írni róla.

A Lars Olsen Gyermekotthonban láttam és olvastam először ilyen könyveket, a főorvos adta a kezembe őket, E. J. Bickerman Az antik világ kronológiáját, Whitrow Az idő természetfilozófiáját és mindhárom kötetet Az időszámítás történetének kézikönyvéből.

Abból, amit olvastam, akkoriban egy kukkot sem értettem.

Az olvasás mégis felvidított. A könyvek akkor is gazdagítanak, ha nem értjük, amit olvasunk.

Ez az ott-tartózkodásom első heteiben történt. Amikor a beszédemen dolgoztam, és úgy éreztem, a munka jól halad.

Az ötletet Katarinától kaptam. Bár már nem volt mellettem, mégis éreztem a jelenlétét.

Gyakran ott állt előttem, még csak le sem kellett hunynom hozzá a szememet. A bőre hihetetlenül fehér volt, szinte áttetsző, a túlméretezett pulóver volt rajta, az apjáé, aki felakasztotta magát, a haját fogva tartotta a nyakkivágás. Kicsalta Baunbak-Kold-t az iskolába, és elérte, hogy elveszítse az önuralmát. Katarina beszélt vele. Ugyan nem kérdezték, de Biehlnek és Fredhøjnak is mondott egyet s mást.

Nem könnyű beszélni. Egész életünkben mások szavát hallgattuk, vagy legalábbis úgy tettünk, befogadtuk az eleven szót, de eszünkbe sem jutott kimondani, mielőtt megszólaltunk, jelentkeztünk, és akkor beszéltünk, ha kérdeztek, és amit mondtunk, biztos volt és helyes, efelől semmi kétség.

A beszédem ellenben tele volt bizonytalansággal, és nem felszólításra készült.

Néhány héttel később fel kellett adnom, sosem mutattam meg senkinek, és a szembesítéskor néma maradtam.

Azóta hallgatok.

A gyermek hívta fel a figyelmemet, hogy még nem késő.

1990 novemberében született. 1991 augusztusában kezdtem a laboratóriumi kísérleteket. Most, 1993 júliusában szeretném egy időre lezárni őket.

Vagyis alig volt egyéves, amikor belefogtam. Most, hogy a kísérlet végéhez közeledem, több mint két és fél.

Másfél éves korában kezdtem felolvasni neki a kéziratból. Mindenki más előtt szigorúan titokban tartottam. Neki azonban megmutattam. Délutánonként, amikor egyedül maradtunk, elővettem a papírokat, és rövid töredékeket olvastam belőlük. Egyszer arra biztatott, hogy írjam meg a jelentést, a befejezetlen beszédet.

Tudom, hogy ezt hallván gyanakodni kezdenek, hiszen ilyet nem mond egy kisgyerek, és azzal vádolnak, hogy őrültséget állítok.

De akkor is ő tanácsolta.

Sokféle módon lehet javasolni valamit, akár szavak nélkül is. Azzal, hogy figyelmesen meghallgatjuk a másikat, éreztetjük vele, hogy elfogadjuk, hogy nem ítéljük el. Hogy a barátunk, bármi történjék is.

Egy nap felhívta a figyelmemet, hogy még nincs késő, hiszen mindannyian életben vannak, a vonat még nem ment el.

Azonnal megértettem. Biehl, Ærø és a többiek, akik akkor ott voltak, még mindig élnek, még nem késő szólásra bírni őket.

Mielőtt erre az útra terelt, azt gondoltam, hogy elmúlt. Tudtam, hogy Fredhøj gutaütést kapott. De a többiekről is lemondtam. Nem gondoltam, hogy megbirkózom az emlékekkel, hisz olyan régen történt. Amikor lehetőségünk lett volna tenni valamit, amikor elmondhattuk volna, mit gondolunk, csak Katarinának volt bátorsága, és most már visszavonhatatlanul késő volt. A laboratóriumban talán felidézhettem volna a sápadt visszfényét mindannak, ami történt. De huszonkét év elteltével képtelen voltam beszélni.

Erre azzal jött, hogy még mind élnek. Fredhøj kivételével mindenki él még az Oktatási Igazgatóság szembesítésén részt vevő tizenhat ember közül, szóról szóra ezt mondta.

Hogy a múltat még nem zártuk le. Még mindig eleven.

Hát ezért írtam ezt a könyvet.

2

Dániában két könyvtár rendelkezik az iskolák helyzetéről szóló jelentős gyűjteménnyel, az emdrupveji tanárképző főiskola és a Dán Pedagógiai Intézet könyvtára, ezekbe látogattam el jó néhányszor.

Az oktatás történetéről szóló könyveket kerestem, kíváncsi voltam, mit írnak az időről.

Szinte semmit sem találtam. Szinte semmit. Pedagogikens historia, Education and Society in Modern Europe, Histoire mondiale de l’éducation, Schule und Gesellschaft, Skolen i Danmark, szinte semmi sem volt bennük az időről. Ha mégis, csak annyit jegyeztek meg az előző évszázadbeli órarendek kapcsán, hogy hasonlítanak a maiakra, egyébként nem fűztek hozzá további magyarázatot. Az iskola történetéről szóló könyvekben az idő nem játszik különösebb szerepet, tulajdonképpen benne sincs.

1966-ban New Yorkban társaságot alapítottak az idő kutatására, amely a Tudományos Akadémia égisze alatt működött és a Nemzetközi Időkutató Társaság nevet kapta. Az első találkozóját 1969 szeptemberében tartották a nyugat-németországi Fekete-erdőben, az oberwohlfachi Matematikai Kutatóintézetben. A társaság elnökévé G. J. Whitrow-t, titkárává J. T. Frasert választották, a legtöbb híres elméleti időkutató neve szerepel a tagok között.

Egyértelmű, hogy ők mind benne vannak. Doktorok és tudósok, akiknek nem voltak nehézségeik az iskolában, felnőttek és kiröpültek a világba.

Elgondolkodtató, hogy miért alapítottak nemzetközi társaságot az idő tanulmányozására a hatvanas évek közepén. És hogy első találkozójukat pont hatvankilencben tartották, amikor Biehl beadta az első pályázatot az Oktatási Minisztériumba.

Bizonyosra vehetjük, hogy a társaság tagjai mindig nagyon szorgalmasak és pontosak voltak.

Anélkül, hogy bárkiről rosszat akarnék mondani, kétlem, hogy ezek az emberek olyan sokat tudnak az időről. Szerintem csak néhány tényt tudhatnak róla.

Nem hiszem, hogy ebben a társaságban lenne olyan, aki belebetegedett az időbe.

Pedig az időről az tudja a legtöbbet, aki beleütközött. A betegek és a határon egyensúlyozók.

Az elméleti időkutatók ritkán értenek egyet. Abban azonban egységes véleményt képviselnek, hogy az idő múlását kétféleképpen lehet értelmezni. Az egyik felfogás szerint minden szakadatlanul és visszavonhatatlanul változik. A másiknak viszont meggyőződése, hogy minden változatlan.

Ez az alapvető ellentmondás. A lineáris és a cirkuláris idő.

A lineáris időt úgy kell elképzelni, mint egy végtelen, széles késpengét, amely végigkarcolja és magával húzza az univerzumot. Maga mögött hagyja a múlt végtelen, kiterjedt csíkját, előtte ott van a jövő, az élén pedig a most, amiben élünk.

A cirkuláris időfelfogás szerint a világ nagyjából változatlan. A körülöttünk lévő változások ismétlések vagy ismétlésekhez vezetnek.

Ez a két időfelfogás határozta meg a történelmet egészen a századunkig. Amikor is a szakértők szerint a lineáris idő módosított változata a helyes.

Amióta írott nyelv van, mindkettő létezik. Még ha a lineáris a távoli múltban el is halványul.

A messzi távol a régi egyiptomiakat jelenti. A világtörténelem-órán nem sokkal azután tanultunk az egyiptomi kultúráról, hogy felvettek az iskolába, Biehl szerint kegyetlensége ellenére lenyűgöző korszak volt, amely miután meggyengült, a Római Birodalomhoz és az athéni városállamhoz hasonlóan, menthetetlenül széthullott.

Ez érvényes volt a mezopotámiai kultúrákra is, amelyek Biehl óráin az egyiptomi után következtek, és egy kicsivel magasabb szintet képviseltek, a kultúrák úgy váltották egymást, ahogy a gyerekek kerülnek egy osztállyal feljebb minden évben.

Biehl tanításából egyértelműen kiderült, hogy ezek a kultúrák és a buddhizmus meg a taoizmus is a saját korunk előstádiumai.

A szakértők még mindig így vélekednek. Kezdve a századfordulón íródott háromkötetes Az időszámítás történetének kézikönyvével Whitrow 1988-as Az idő a történelemben című könyvéig egyértelmű, hogy a modern világ időfelfogása jóval fejlettebb a régiekénél. Az időfelfogás története olyan, mint egy lassan növekedő növény, amely csak ebben az évszázadban borul virágba. Vagy mint egy növekvő funkció, amely csak most növekszik exponenciálisan.

A szakértők különböző időfelfogásokat képviselnek. De saját tárgyuk állapotát illetően egységesek. Lineáris diadalmenetről beszélhetünk a jelenig és a Nemzetközi Időkutató Társaság megalapításáig.

Azt hiszem, valójában minden időről szóló könyv biztos az idő lineáris voltában. Abban, hogy telik és visszavonhatatlanul elmúlik.

Még Bertrand Russelen és Bergsonon is érződött, hogy csak ugrattak, amikor más lehetőségeket ajánlottak az idő elgondolására, olyan volt az egész, mint egy sakkjátszma. Rá akarták kényszeríteni a kollégáikat, hogy a lehető legjobban játsszanak. De ők maguk sosem kételkedtek. És ott van Einstein is, az ő görbült téridejében nem egy idő létezik, hanem az idő képlékeny változatossága az univerzumban, mégis azt írja, hogy a lokális idő lineáris.

Talán tévednek. Nem akarok rosszat mondani senkiről, de előfordulhat, hogy tévednek.

Megpróbálom kifejteni, mire gondolok. Ehhez azonban először azt kell elmagyaráznom, mit értek lineáris és ciklikus időn.

Minden ember életében vannak lineárisan egymást követő események. Mindannyian megszületünk, felnövünk, élünk és végül megsemmisülünk. Persze különböző módon, valaki barlangban, mások gyermekotthonban vagy éppen a New York-i Tudományos Akadémián. De a születés, a halál és a felnőtté válás mindannyiunk számára egyedülálló esemény, csak egyszer éljük át, nem ismételhetjük meg, legalábbis nem minden további nélkül, az időnk lineáris. Mintha elindulnánk egy egyenes vonal mentén, ahol minden pont, ami mellett elhaladunk, ismeretlen, először hagyjuk magunk mögött, és soha többé nem tér vissza.

Közben az élet tele van ismétlésekkel. Mindennap beülök a laboratóriumba, ez a kísérlet feltétele, ahhoz, hogy egyszer majd lezárhassam, rengetegszer meg kell ismételnem. A laboratórium körüli idő valahogy ciklikus.

A test minden pillanatban meghal egy kicsit, de egyszerre fenntartja és újjá is alkotja önmagát. Minden pillanatban gondoskodik a légvétel és a pulzus végtelen szabályosságáról, amely mégis megváltozhat, növekedhet és rettegésben, pánikban vagy eksztázisban csúcsosodhat ki, hogy aztán megint egyensúlyra törekedjen. Ami időnként, a nő és a gyermek közelében vagy a laboratóriumi munkát követően vagy más okból röpke pillanatokban teljesen harmonikus körökké válhat, állandó, matematikailag egyenletes rezgéssé.

Minden egyes ember életében, minden elképzelhető szinten szakadatlanul ciklikus és lineáris események váltakoznak, egyaránt jelen vannak az egyforma ismétlések és az egyedülálló történések.

Létezik egy önellentmondás.

Az idő történetéről szóló könyvek láthatóan egyetértenek abban, hogy a kereszténységgel a lineáris idő győzött. Szent Ágoston óta bizonyos, hogy Krisztus végérvényesen meghalt, itt és most kell bűnbánatot tanúsítanunk, nem kapunk több esélyt, az idő egyenletes és visszavonhatatlan.

Mégis Kant az első, aki azon gondolkodik, hogyan jött létre a Tejút. Először 1823-ban vesznek komolyan olyan cikket, amely azt állítja, hogy az univerzum nem statikus. Bár a lineáris idő győzött, mégis mintha a ciklikus lenne érvényben.

Az ellentmondás oka talán az, hogy az időtörténet-kutatók más időtörténet-kutatókról írnak. Európában a középkori tudósok világában, ahol a legtöbb elmélet a tizenkettedik századtól a tizenhetedikig érintetlenül él egymás mellett, az idő lineáris.

Miközben mindenki más nagyjából változhatatlan világban élt.

Ezt követően minden alig kétszáz év alatt történt. 1865-ben Rudolf Clausius az „entrópia” fogalmát ajánlotta annak a természettudományos jelölésére, hogy az idő lineáris, visszavonhatatlan, visszafordíthatatlan, és semmi sem lehet olyan, amilyen korábban volt.

Addig a biológia is csak azt hirdette, hogy az élőlények újrateremtik magukat, és a természet ciklikus. Darwin könyve a fajok eredetéről, a legerősebb túléléséről gyökeres szakítást jelentett a régi felfogással, ettől kezdve a biológia ideje lineáris.

A darwinizmus szerint azt, hogy az egyes fajok összetettebb organizmusokká fejlődjenek, a mikromutációk tették lehetővé, a mikromutációkat pedig a normális reprodukció örökítette tovább. A világot a különlegesek, a kivételek és a mikromutációk vitték előre.

A mindennapi élet vesződsége, mint a szülés és a gyermeknevelés automatikus, és az előkelőbb mutánsokat szolgálja.

Ez az elmélet több tekintetben is összeomlott. A modern biológia kénytelen volt elfogadni a tanulási folyamatok jelentőségét, mert lehetetlen volt mindent vagy legalábbis a dolgok többségét a páratlan mutációkkal magyarázni. A fizika pedig mintha teljesen szétesett volna, az új elméletek még két évig sem tartanak. Amikor az Odensei Egyetemen kezdtem tanítani, a legtöbben úgy vélték, hogy a szuperhúrok elmélete határozott magyarázatot tud adni az univerzum rejtélyére, másfél évvel később, amikor abba kellett hagynom a munkát, az elmélet gyakorlatilag kiment a divatból, hetvenöt százalékban meghaladták, nem is foglalkoztak vele, Hawking Az idő rövid története című írásában csupán apró zárójelként említi a fizika történetében.

Az elméletek tehát egyre rövidebb életűek, és a legtöbb azelőtt meghal, hogy elérné a felnőttkort.

A lineáris idő esetében azonban más a helyzet. Százötven év alatt teljesen átvette az uralmat. És most, amikor ezeket a sorokat írom, mintha nem is létezne más.

Biehl Magániskolájában az idő abszolút lineáris volt.

Képtelen vagyok megmagyarázni. Hiszen minden nap egyforma volt. Az egyik épp olyan, mint a másik, visszagondolva, az emlékezet nem képes megkülönböztetni őket egymástól.

Az utolsó hónapokat kivéve, azután, hogy Katarinával és Augusttal találkoztam, addig, amíg örökre elválasztottak egymástól: ezt az időszakot sosem fogom elfelejteni.

Az összes többi nap hasonlított egymásra. Az iskolában töltött idő tulajdonképpen semmiben sem különbözött az elkülönítés alatti időszaktól. Attól eltekintve, hogy az utóbbi alatt nem volt kivel beszélnem, és a valóság a darabjaira hullott.

Ezen túl nem volt különbség. A napok sora végtelen, szürke vonalat képezett. Elszáguldottak mellettem, míg én egy helyben maradtam, teljesen mozdulatlanul figyeltem, ahogy elhaladnak, és semmit sem tehettem.

A lelkem mélyén talán éreztem, hogy másképp is lehetett volna. Hogy az életnek nem kellett volna olyan keménynek, szürkének és egyhangúnak lennie. Mégsem láttam kiutat. Amíg nem találkoztam Katarinával. Aztán minden összedőlt.

Amikor az egyik nap pont olyan volt, mint a másik, amikor egyre csak ismétlődött, és tíz évre előre megtervezték, vajon miért éreztük, hogy az idő telik, hogy lineáris? Hogy az iskolában töltött idő egyfajta visszaszámlálás? Hogy az idő olyan, mint egy vonat, és elég erősnek kell lennünk ahhoz, hogy felszálljunk rá?

Azt hiszem, ez a teljesítménykényszer miatt volt. Lehetetlen más magyarázatot találni.

A napok azonban csak kívülről hasonlítottak egymásra. Legbelül különbözőnek kellett lenniük. Csak látszólagos volt, hogy ugyanazok a tárgyak, ugyanazok a tantermek, ugyanazok a tanárok és diákok ismétlődtek újra meg újra. Valójában azt várták, hogy nap mint nap mások legyünk. Mindennap jobbak, fejlődnünk kellett, az ismétlődések az iskola életében csak arra szolgáltak, hogy általuk is jobbak lettünk.

Ezért voltak annyira lényegesek a számok. Ezért tartotta olyan fontosnak a teljesítményt az emlékirataiban Biehl, ezért voltak osztályzatok, órarendek és végtelen feljegyzések és jelentések a diákok múltjáról, nézeteiről és arról, hogy hányszor késtek el. Az iskolát égi nemesítőgépnek tekintették. A számok ellenőrizték és bizonyították, hogy jól működik.

Tisztában vagyok vele, hogy ezt egyetlen emberrel sem tudom megértetni. Hogy miként hatotta át teljesen az életünket az idő. Még azok is, akik részesei voltak, maga Biehl és Karin Ærø és ti, akik a fejemben jártok, még ti is tagadnátok.

Azt hiszem, a végsőkig elmentünk. Mindent megpróbáltunk az idővel. Olyan szorosan fogtak minket, amennyire egy órával lehetett. Tulajdonképpen annyira keményen, hogy az, akinek a koponyája nem volt elég kemény, egyenesen belebetegedett.

Éreztem, hogy vér helyett az idő áramlik az ereinkben.

És ha betegek lettünk, összeroppantunk az idő súlya alatt, ilyenkor valamilyen vérbetegség támadott meg.

Időnként, amikor éjjel álmatlanul forgolódva hallgatom a nő és a gyerek lélegzését, hatalmába kerít a félelem, rettegek, a körülményeknek talán nem kellett volna megváltozniuk, az idő szorításának kint a világban sem kellett volna enyhülnie.

Remélem, tévedek. Ez a leghőbb vágyam. Hogy hatalmasat tévedjek.

Tudom, hogy másutt is vannak iskolák. De sehol sem léteztek olyan nagyszabású tervek, mint a Biehlben.

Máshol, más országokban az idő segítségével egy darabig megtartották a gyerekeket. Azokról azonban, akik ezt nem bírták ki, vagy akiknek a szülei nem voltak elég tehetősek, idővel lemondtak, elengedték őket.

Biehl viszont senkiről sem akart lemondani, ettől volt az egész olyan különös, talán ez teszi különössé Dániát. Az iskolában hallani sem akartak arról, hogy egyes diákok odalent vannak a sötétben. Tudomást sem akartak venni a sötétségről, az univerzumban mindennek világosnak kellett lennie. A fény késével akarták tisztára kaparni a sötétséget.

Micsoda őrült gondolat.

… … …

Tartalom

I.

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15

II.

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15

III.

1 2 3 4 5 6 7 8

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 185 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache Licence 2.0

www.interkonyv.hu