© Kötter Tamás, 2026

Borítógrafika

Gyöngyi Attila

Borítóterv

Oláh Gábor

Szerzőfotó

Posztós János

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szöveggondozó Balogh Adrienn

Tördelő Szabó Eszter

ISBN 978-615-7071-44-5

www.hitelkonyvkiado.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország készítette és forgalmazza

www.ekonyv.hu

TARTALOM

AKI KIRÁLY AKART LENNI

Intro: Isten hozta az Európai Unióban

I. Az évszázad ötlete

II. Alexandrosz és Parmenión

III. Álmok álmodói

IV. A bőség rozsdája

V. Emelni a tétet

VI. Rossz szomszédok

Epilógus: Valami bűzlik Pannóniában

A JÖVŐ FOGSÁGÁBAN

ÉLŐKÉPEK

VEZÉRÁLDOZAT

MÉG EGY POHÁRRAL?

TAVASZI SZÉL

PASSAUBAN ELNÉMULNAK A HARANGOK

A MŰVÉSZET HATALMA

Abass Arolénak és a világban élő, valamennyi keresztény testvéremnek.

DEMETER (a félelemtől szepegő hangon) Keresztények, imádkozzunk!

PÁTRIÁRKA Nem! Ne ingereljük a pogányt!

Herczeg Ferenc: Bizánc

AKI KIRÁLY AKART LENNI

„A szerencse a bátrakra mosolyog,

és a gyávákat leköpi.”

Werner Herzog: Aguirre, Isten haragja

INTRO
Isten hozta az Európai Unióban

Hátradőlt az ülésen, cigarettára gyújtott, és a pályaudvar zavaros nyüzsgését figyelte. Az állomás és a környéke bábeli hangulatot árasztott. Az Európa Hadtest legkülönbözőbb nemzetiségű és bőrszínű katonái keveredtek a kormányhadsereg pajzs alakú, Szent Vlagyimir háromágú, sárga színű szigonyával díszített kék felvarrót viselő tagjaival, a szabadcsapatok harcosaival és a fagytól mart arcú, riadt tekintetű menekültekkel, akik az egymásra dobált csomagjaik mellett arra vártak, hogy nyugat felé szállítsák őket.

Prémsapkás rendőrök és kék egyenruhás, vattakabátos vasutasok próbáltak valamiféle rendet tartani ebben a vas és embermassza alkotta káoszban.

A tavasz közeledtével a hőmérséklet valamelyest megenyhült, úgy tűnt, hogy Ukrajna hamarosan fellélegezhet; az őszi esőzésektől átvizesedett, majd télen betonkeményre fagyott föld már készült rá, hogy újra sártengerré változzon. A raszputyica, ahogy Ukrajnában, Beloruszban és Oroszország egy részén nevezik ezt az ősszel és tavasszal jelentkező időszakot, amikor a mezők és a földutak, amelyekből az ukrajnai falvakban még sok akadt, mocsárként nyel el katonát és járművet.

Addig viszont gőzerővel tombolt a háború.

A télen erőre kapó oroszok igyekeztek kihasználni, ami még a támadó hadműveletekre alkalmas időszakból nyárig hátra volt. Gőzerőre kapcsoltak, és rácáfolva a nyugati elemzésekből és médiából áradó optimizmusra, a maguk fanatikus módján, a veszteségeikkel mit sem törődve, Donyeck irányából nyugat felé törtek. Habár a hadijelentések kilométerben már nem, csak méterekben tudták mérni az előrenyomulást, ez minden várakozás és remény ellenére sem állt meg; a maga oroszos, kimért módján folyt tovább rendületlenül, hogy végül a Dnyeper és Kijev előtti utolsó védvonalba szorítsa az ukrán csapatokat és európai szövetségeseiket. Ennek az erődvárosokkal tarkított védrendszernek az orosz tüzérség által lerombolt beton lakótömbjeiben, alagútjaiban, átjáróiban vívtak sokszor véres közelharcot az Európa Hadtest önkéntesei az orkokkal, ahogy az ukránok maguk közt az ellenséget emlegették.

A vonat utasainak többsége lábadozó vagy szabadságos katona volt; a parancsnokaik nagylelkűen szünetet engedélyeztek számukra a háború borzalmaiban, de csak azért, hogy aztán néhány nap vagy hét pihenés után újra a húsdarálóba küldhessék őket. Egy hadtápos tiszt elmesélte neki, hogy a veszteségeik csak ezen a frontvonalon meghaladják a napi egy zászlóaljnyit, és az ukránok még ennél is több embert veszítenek.

Issam el Khadiri hadnagynak nem állt szándékában, hogy a testét – amely egy közeli aknarobbanás okozta néhány friss zúzódástól eltekintve teljesen ép és sértetlen volt – újra a mészárlás szolgálatába állítsa, és ezzel kitegye a háború szeszélyeinek.

– Gratulálok barátom! Őszintén gratulálok! Maga egy igazi hős!

A hadtápos százados, egy alacsony, pocakos, majdnem kopasz, Dupont nevű brüsszeli kedves és udvarias útitársnak bizonyult. Az Ukrajna Hadtest élelmiszer- és hadianyag-ellátmányozási parancsnokságán dolgozott.

Mivel közös fülkén osztoznak, elkerülhetetlen volt, hogy bemutatkozzanak egymásnak, és néhány udvarias szót váltsanak. Dupont nagy örömére a hadnagyról gyorsan kiderült, hogy tökéletesen beszél franciául, s bár el Khadiri legszívesebben átaludta volna az utat Brüsszelig, nem akart udvariatlannak tűnni egy leendő honfitársa szemében, így kénytelen-kelletlen átadta magát a csevegésnek.

– Köszönöm – hajolt meg ültében el Khadiri, miután röviden elmesélte utazásának okát és célját. – Nagyon kedves öntől, hogy ezt mondja, de csak a kötelességemet teljesítettem.

Miközben szerénykedett, a keze, mint valami csodatevő talizmánt, önkéntelenül is kitapogatta a zubbonyzsebében lapuló parancsot. „El Khadiri törzsőrmester osztaga élén nemcsak megakadályozta, hogy a stratégiailag fontos toronyház orosz kézre kerüljön, hanem bátor elszántsággal megsemmisített három ellenséges harcjárművet, majd ellentámadást vezetve jelentős veszteséget okozott az ellenségnek, és kivetette az állásából. Tettével hozzájárult ahhoz, hogy az arcvonal keleti irányba több mint száz métert módosuljon, és csapataink kedvezőbb pozícióból folytassák az agresszor elleni harcot”, foglalta össze a dandár napiparancsa a maga száraz katonanyelvén mindazt, amit arról a napról és el Khadiri hadnaggyá való előléptetésének okáról az utókornak hivatalosan tudnia érdemes.

– Kérem, ne szerénykedjen! Én például egy fegyvert sem tudnék elsütni – kötötte az ebet a karóhoz a százados. – De… – és egy pillanatra elgondolkozott – azért én is megteszem a magamét a demokrácia védelmében – húzta ki magát ültében –, már ami szerény képességeimből telik. Megpróbálok minél több élelmiszert és hadianyagot eljuttatni az olyan bátor katonákhoz, mint maga és a társai.

– A társaim nevében is nagyon köszönöm – hajolt meg ültében ismét a hadnagy, hogy kiegyenesedve azonmód témát váltson; elege volt a háborúból, a halálból és a veszteségekből. Arra kérte Dupont-t, hogy meséljen Brüsszelről. Szerette volna megismerni a várost; úgy tervezte, hogy a leszerelését követően a családjával együtt ott telepedik majd le. Élt ott egy unokatestvére, aki megígérte, hogy átsegíti a kezdeti nehézségeken. Úgy sejtette, hogy egy szír franciatanárra nem lesz szüksége Belgiumnak, de taxizni még taxizhat.

Még sosem járt Brüsszelben, és máshol sem az Unióban. Amint Lampedusa szigetén a feleségével és két gyerekével partot ért, azonnal táborba zárták őket, hogy néhány hét várakozás és kihallgatások sora után választás elé állítsák: vagy visszatoloncolják őket oda, ahonnan jöttek, vagy, mint sok más hozzá hasonló sorsú férfi, ő is önként belép az akkoriban felállított Ukrajna Hadtestbe. „Öt év szolgálat után mindenki automatikusan uniós állampolgárrá válik”, közölte vele és a társaival a rövid tájékoztatót tartó toborzótiszt. „És, ha nem éljük túl, mi lesz a családunkkal?”, kérdezte valaki. „Ők ebben az esetben is megkapják az állampolgárságot. Ezt az Unió szerződésben garantálja önöknek.”

Egy napot kaptak a feleségével a gondolkodásra. Sem a káoszba fulladt Líbiába, sem a romokban heverő szülőföldjükre nem vágytak vissza. Így jutott el Khadirinek Ukrajna, az asszonynak meg a gyerekeknek Uganda. A menekülteknek és a katonacsaládoknak ebben az afrikai országban kellett várakozniuk a férj, testvér, fiú szolgálati idejének lejártáig, rosszabb esetben hősi haláláig.

– Jó reggelt! – Dupont hangja ébresztette.

Megint rosszul aludt; úgy érezte, hogy a földnek ezen a tájékán másképp nem is lehet. Pedig a belga specialitásnak tartott, zsírban kétszer kisütött, belül puha, kívül ropogós, majonézes mártásban megforgatott sültkrumpli ízével a szájában ringatta el a vonat, hogy aztán egy fékezés fémes csikorgása vágja félbe az álmát, és rángassa ki a brüsszeli utcák békés forgatagából, ahová Dupont rögtönzött kis városvezetése vitte. Ebben a már több napja tartó ködös szundikálásban összekeveredtek az Unió fővárosának utcái az erődvárosok romjaival, a kibelezett, gránát csonkolta emberek a gondtalan járókelőkkel. Szorongva, fáradtan ébredt.

– Jó reggelt – vette el a műanyag pohárban felé nyújtott kávét. – Hol vagyunk? – hunyorgott a mocskos ablakon keresztül beszűrődő reggeli fényben.

– Brüsszelben.