Királydrámák 5.

William Shakespeare

és más(ok)

III. Edward

és más(ok)

III. Edward

király uralkodása, ahogy azt számos alkalommal játszották London városában

The Raigne of King Edvvard the third; as it hath bin sundrie times plaied about the Citie of London

Fordította és az utószót írta

Magyar Pál

Hungarian translation © 2021 Magyar Pál

ISBN 978-615-01-0795-0 (.epub)

ISBN 978-615-01-0796-7 (.mobi)

Tartalom

Személyek

Első felvonás

1. szín

2. szín

Második felvonás

1. szín

2. szín

Harmadik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

Negyedik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

5. szín

6. szín

7. szín

Ötödik felvonás

1. szín

Utószó

A szerzők

A dráma

A fordító megjegyzései

Ajánló

Vasbordájú Edmund

I. Edward

II. Edward

II. Richárd – 1. rész

IV. Edward

VII. Henrik

Sebestyén király

Morus Tamás

Két nemes rokon

Favershami Arden

Az arc-más

Jegyzetek

Személyek

III. EDWARD, angol király

Filippa KIRÁLYNÉ, a felesége

Edward, a Fekete HERCEG, a fiuk

II. JÁNOS, francia király

KÁROLY, Normandia hercege│ a fiai

FÜLÖP│

II. DÁVID, skót király

János, CSEH KIRÁLY

DERBY│

AUDLEY│

PERCY│

MONTAGU│ angol nemesek

COUPLAND│

SALISBURY│

Salisbury GRÓFNÉ, a felesége│

WARWICK, a grófné apja│

DOUGLAS, skót nemes

MONTFORT│

LOTARINGIA HERCEGE│ francia nemesek

ARTOIS│

VILLIERS, normann lovag

LODOWICK, Edward király titkára

GOBIN de Grace, francia fogoly

CALAIS KAPITÁNYA

FRANCIA SZÁZADOS

LENGYEL SZÁZADOS

MATRÓZ

két NEMES

három KÖVET

négy FRANCIA polgár

NŐ, két kisgyermekkel

hat SZEGÉNY calais-i polgár

hat gazdag calais-i POLGÁR

két skót HÍRNÖK

angol HÍRNÖK

Katonák, heroldok, kíséret

Első felvonás

1. szín

London, terem a királyi palotában. Harsonaszó. Edward király[1], Derby[2], a herceg[3], Audley[4], Warwick[5] és Artois[6] jön.

Edward

Száműzve vagy habár szülőhazádból,
Frankhonbul, ám nálunk, Robert d'Artois,
Továbbra is nagy úraság maradsz,
Mert megteszünk itt Richmond grófjává[7].
De nézzük az családfánk most tovább,
Ki lépe Szép Fülöpnek[8] örökébe?

Artois

Három fia[9], akik egymás után
Apjuk királyi trónján ültek mind,
De el leszármazott nekül hunyának.

Edward

De nővérük volt-é nekik anyám?

Artois

Az volt, uram, és Izabella[10] volt
Ezen Fülöpnek egyetlen leánya,
Kit aztán hitveséül vett atyád;
S méhének illatos díszkertjiből
Kisarjadál kegyelmes tenmagad,
Európa reményének szép virága,
Mint Franciaország örököse.
De lásd rebellis elmék álnokságát:
Mikor kihalt Fülöpnek vérvonalja,
Habár anyád a legközelbi vér,
Jogát a franciák elgáncsolák,
S Valois-házi[11] Jánost tevék királlyá.
Az indokuk, hogy Frankhon, mely teli
Nemes leszármazásu hercegekkel,
Uralkodóul el mást nem fogad,
Csupán a férfiágról származót[12];
S lenézésüknek ez külön oka,
Amely miatt kegyelmedet kizárják.

Edward

Rájönnek majd, hogy mondvacsinált érvük
Csak ingatag homok poros halma.

Artois

Gyalázatos dolognak tűnhet tán,
Hogy én, egy francia, fedem fel ezt,
De eskümnek tanúja menny legyen,
Nem gyűlölet, se magánsérelem[13],
Hanem hazám s igazság szeretete,
Mi nyelvem ily szavakra készteté.
Te vagy békénk egyenesági őre,
S Valois János csak jogtalanul törtet.
Alattvalóknak dolga mi más lenne,
Mint üdvözölni az királyukat?
Kötelességünk hőbb mi más lehet,
Ha nem letörni egy zsarnok gőgjét,
S köz igaz pásztorát helyébe tenni?

Edward

Gyümölcshozó záporhoz hasonló,
Méltóságom növeszti ez tanács;
S a szavaid tüzes erélye, Artois,
Hő bátorságot nemz a kebelemben,
Mi tudatlanságban szenvede eddig,
De most a hír szárnyin magasra hág,
S szép Izabella sarja megmutatja,
Képes leigázni makacs nyakuk,
Kik az uralmam ellen ágálnak.

Kürtszó.

Követ jön. Audley úr, tudd meg, honnét.

Audley el, majd visszajön.

Audley

A lotaring herceg, tengert átszelve,
Tanácskozást kérelmez felségeddel.

Edward

Eresszétek be, halljuk azt a hírt.

Lotaringia hercege[14] jön kísérettel.

No, mondd, herceg, mily ok hozott ide?

Lotaringia hercege

A legtekintélyesb úr, francia
János király köszönt, Edvárd, s utasít,
Hogy mert nagylelkü adományaként
A hitbizományod Guyenne[15] hercegség,
Alázattal hódolj érette néki,
S evégre hívat téged általam:
Utazz negyven napon belül Frankhonba,
Hogy ott, amint az a bevett szokás,
Királyunknak hűbéri esküt tégy;
Különben ama földre jogod vész,
S a helyet visszaveszi ő maga.[16]

Edward

Ni, hogy arcomba mosolyog a sors:
Amint Frankhonba készülök, meghívnak,
Sőt mi több, büntetés terhe mellett
Jönnöm parancsolják fenyegetőzve.
Gyerekség lenne nemet mondanom.
Uradnak, herceg, vidd ezen választ:
Meglátogatom óhaja szerint,
De nem hajlongva szolgamód, hanem őt
Hajolni kényszerítve, hóditóként;
Mihaszna ármányára fény derült,
S az igazság lerántá álarcát,
Amely máz volt dölyfén. Hűbéri esküt
Mer parancsolni nékem? Űzenem,
Hogy az korona, mit bitorol, enyém,
S hová lábát teszi, a térde helye;
Nem egy kis hercegséget ígénylek,
Hanem az ország összes tartományát,
Amit ha megtagad nagy írigyen,
Kitépem ídegen toll-ékeit,
S mezítlen űzöm az pusztába őt.

Lotaringia hercege

Ugy itt, nemeseid előtt, Edvárd,
Szemedbe mondom: szembeszegülünk.

Herceg

Szembe, orcátlan franc? Fülelj ide:
Lenyomjuk szájaló urad torkán;
De hogy fogalmazzak király atyámra
S e többi úrra valo tekintettel,
Obszcénnek tartom űzenetedet,
S ki küldte, rest heréhez[17] hasonlónak,
Mi sas fészkébe titkon felkuszott,
Honnét le ollyan vad viharral rázzuk,
Hogy mások megremegjenek kárán.

Warwick

Mondd, vesse le az oroszlánbőrét[18],
Nehogy a mezön összetalálkozva
Ízekre tépje szét az oroszlán[19].

Artois

Legjobb tanácsom őkegyelmének,
Hogy engedjen, mielőtt kényszerítik.
Kisebb a büntetése megbánt csínynek,
Mint hogyha erövel kell feddni meg.

Lotaringia hercege

Elfajzott áruló, te vipera,
Akit hazád keblén melengetett,
Te részt veszel ez összeesküvésben? (Kardot ránt)

Edward

(Kardot ránt) Lotaring, nézd meg ez acél hegyét:
A heves vágy, amely szivemben űl,
Sokkal hegyesb-szúrósb e pengénél,
S fülemüleének fülemnek sértés lesz,
Mikor pihenni térek, mindaddíg,
Míg nem lobog zászlóm Frankhon felett.
Ez végsö válaszom, s ezzel távozz!

Lotaringia hercege

Sem az, se semmi angol hősködés
Úgy nem riaszt, mint mérgezett nézete:
Mert leghamisb az ezen a helyen,
Mi legigazabb kellenék legyen. (El)

Edward

Uram, elvetve kocka és kesztyűnk,
S vad háború kezdődik nemsoká,
De nem fog véget érni egyhamar[20].

Jön Montagu[21].

De Montagu Vilmos lovag mért jő?
Szövetségünk a skótokkal[22] hogy áll?

Montagu

Tisztelt uram, törött s kettéhasadt:
Az áruló király, mihelyst megtudta,
Hogy visszavontad az seregedet,
Korábbi esküjét legott feledve,[23]
A határmenti városokra tört:
Berwicket[24] megnyerénk, Newcastle[25] oda,
S a zsarnok ostrom alá fogja most
Roxburgh[26] várát, hol körülvéve
Salisbury grófné[27] valószínü ottvész.

Edward

Warwick úr, ő a te leányod[28], úgy-e?
Kinek férje Bretagne[29]-ban szolgál rég,
Mióta Montfort[30] odatelepült?

Warwick

Így van, uram.

Edward

Alantas Dávid[31], csak védtelen nőt
Tud bántni fenyegetö fegyvered?
De csigaszarvaid behúzatom!
Ezért először, Audley: toborozz
Frankhonba háborúnkhoz talpasokat;
Ned[32], tarts szemlét lovasaink felett,
Állíts ki csapatot minden megyéből,
Legyenek tetterős, lelkes katonák,
Akiket nem rettent meg semmi sem,
Csupán a szégyenfolt becsűletükön.
Figyelmes légy, mert egy erős nemzettel,
S egy híres háborúba kezdünk most.
Légy, Derby, követünk apósunknál,
Hainault[33] grófjánál[34], ismertesd vele
Vállalkozásunkat, s kérd, hogy flamand
Szövetségesinkkel folyamodjék
Nevünkben ő is az német császárhoz[35].
Eközben én megyek, az áruló,
Gaz skótokat hogy visszaverjem azzal,
Amelly erő rendelkezésre áll.
Urak, legyetek eltökéltek most,
Mindünnen háború vesz majd körül;
S te, Ned, tanulmányid s könyvid feledd,
S a vért sulyához szoktasd válladat.

Herceg

Ifjú kedvemnek oly vidáman hangzik
Hadi viszálykodás e zűrzavara,
Mint egy király koronázásakor
Az emberek örömteli lármája,
Midőn éljent kiáltanak; becsűlet
Ez iskolájában kitanulom
Vagy ellenségimet halálba vetni,
Vagy ígaz harcban lelkem kílehelni.
Nohát, mindenki vígan útra keljen,
Jót nem hoz késlekedés nagy ügyekben.

Mind el.

2. szín

A roxburgh-i vár előtt. Jön a grófné fent[36].

Grófné

Szegény szemem hiába lesi, jajj,
Azon segélyt, amit királyom küld.
Hiányzik, félek, Montagu öcsém,
A tűz belőled, hogy sürgesd királyunk
Az érdekemben buzgo kérelemmel;
Nem mondod el neki, mily fájdalom
Egy skótfi megvetett foglyának lenni,
Hogy udvaroljon durva eskükkel,[37]
Vagy kényszerítsen sértö barbársággal;
Nem mondod el neki, ha győznek itt,
Nevetség tárgya lészünk északon,
S faragatlan, ugrálós táncaikban
Szétkürtölik vereségünk s sikerük
A sivár, meddö, terméketlen légben.[38]

Jön Dávid király[39], Douglas[40] és Lotaringia hercege lent.

(Félre) Az örök ellenség a falnál jár,
Titkon félreállok s beléhallgatok
Zagyválásikba, mik oly oktalanok.

Dávid

Herceg, ajánlj fivérünknek[41] Frankhonban,
Akit minden keresztények között
Leginkább tisztelünk s szívből szeretünk.
A küldetésed[42] illetőn ezt mondd:
Tárgyalni Angliával nem fogunk,
S nem békülünk, kötünk fegyvernyugvást,
De felgyújtjuk szomszédos városikat,
Betörésinket folytatjuk Yorkon[43] túl,
S bátor lovasink nem fognak pihenni,
S nem rágja rozsda az fényes zablájuk,
Se fürge sarkantyúikat se nem,
Rideg láncingük sem teszik most félre,
Göcsörtös skót kőrishusángikat
Se nem akasztják szögre békességgel,
Kivert bőrövükből se bocsátják el
Kifent klémorjuk[44], míg királyotok nem
Kiált: "Elég, szánjátok Angliát!"
Isten veled, és mondjad el neki,
Hogy minket itt, e vár előtt hagyál,
Midőn az a kezünkre került épp.

Lotaringia hercege

Úgy távozok és híven átadom
Királyomnak szives üdvözleted. (El)

Dávid

No, Douglas, vissza elöző dolgunkhoz,
E bőséges zsákmány elosztásához.

Douglas

A hölgyet vágyom, úram, semmi mást.

Dávid

Lassabban, én választok elsöként,
S magamévá először őt teszem.

Douglas

Úgy hadd élvezzem kincseit, felség.

Dávid

Azok övéi, hozzá tartozók,
S kié ő lesz, az kapja aztat mind.

Egy skót hírnök jön sietve.

Első hírnök

Amint a dombokat járánk, uram,
Zsákmányra lesve, rengeteg embert
Pillantánk meg vonulni efelé,[45]
S a páncélon megcsillanó nap jelzé,
Hogy lándzsa-erdő s vért-mező közelg.
Gondolkodj gyorsan, mert elér, uram,
Könnyed menettel négy órán belűl
E helyre az sereghajtójuk ís.

Dávid

El innen, el, ez az angol király.

Douglas

Hé, Jemmy, nyergeljed bátor[46] feketém.

Dávid

Harcolni akarsz? Túl gyengék vagyunk.

Douglas

Tudom jól azt, s ezért menekülök.

Grófné

Skót úrak, egy italra nem maradtok?

Dávid

Kigúnyol; ó, ez elviselhetetlen.

Grófné

Mondd, jó uram, melyikteké a hölgy,
S kié lesz ékszere? Csak nem távoztok,
Mig el nem osztottátok az zsákmányt?

Dávid

Hallá a hírhozót s a beszédünk,
S most biztonságban csúfot űz belőlünk.

Újabb hírnök jön.

Második hírnök

Fegyverbe, jó uram, megleptek minket.

Grófné

Eredj a franc követ után, uram,
S mondd, hogy nem mertek Yorkba lóvagolni,
Ürügyül hozd, hogy bátor lovad sánta.

Dávid

Ezt is hallá, kibírhatatlan szégyen!
Ég véled, nő; de sajnos nem gyújtám rád –
És itt tovább már nem maradhatok.

Skótok el.

Grófné

Nem félelem miatt – s mégis elfuttok.
Boldog segély, isten hozott házunkban!
Beképzelt s arcátlan dicsekvő skótok,
Kik esküdöztek, hogy meg nem riadnak
E földnek összes fegyveres hadától,
Az arctalan félsszel, mi hátat fordít,
Az északi szél ellen fordulának
A fegyvereknek puszta híritől.

Montagu jön.

Mily öröm, itt jön únokaöcsém.

Montagu

Hogy van nagynéném? Nem skótok vagyunk,
Mért csuksz kaput barátiad előtt?

Grófné

Légy üdvözölve, kuzin; jókor jössz,
Hogy ellenségem innen elüldözd.

Montagu

Személyesen jön íde az király;
Néném, jer, üdvözöld őfelségét.

Grófné

Hogyan tudom kellőn megvendégelni,
Szolgálatom s méltóságát mi jelzi? (El fent)

Edward király, Warwick és Artois jön másokkal.

Edward

Mi, elszeleltek az tolvaj rókák,
Ebink mielőtt rájuk uszíthatnánk?

Warwick

Igen, de víg csaholással, felség,
Kutyáink sarkukban járnak szorosan.

Jön a grófné lent.

Edward

Ez a grófné, Warwick uram, ugyé?

Warwick

Ő, kínek zsarnokok félik szépségét,
Mint májusi virág, mit árto szelek
Beszennyezének és elhervasztának.

Edward

Valaha még szebb volt, Warwick, mint most?

Warwick

Egyáltalán nem szép; az önmaga
Megszégyenítené ez önmagát,
Mert én látám, amikor önmaga volt.

Edward

Mi furcsa bűv lappanghatott szemében,
Mikor teljes fényében pompázott,
Hanyatlásának is hogy van erője
Szememet kényszerítni szúrós fenség
Helyett imádo csodálattal nézni?

Grófné

Földnél mélyebben térdelek szolgálva,
S miként térdem, szivem is meghajol
Engedelmességem tanújaként
Alattvaló milljó köszőnetével
Királyi jöttödért, kinek közeldte
Elüldözött kapumtól harcot s vészt.

Edward

Állj fel, hölgyem, békét hozok neked,
Habár ezáltal háborút vevék.

Grófné

Nem vár rád háború, inal a skót,
S mérgükkel Skócia felé ügetnek.

Edward

(Félre) El ne epedjek az szerelemtől.
(Fenn) Urak, gyerünk ama skótok után.

Grófné

Kegyelmes úr, kicsit maradj csupán,
S tisztelje meg egy nagy király hatalma
Hajlékunk; férjem ott a háborúban,
Ezt meghallván, örömében repes majd.
Méltóságoddal oly fukar ne légy,
Ne állj ott kint, szerény kapunkon belépj.

Edward

Közelebb nem jövök, bocsáss meg kérlek,
Árulásról álmodtam éjjel, s félek.

Grófné

Legyen rút árulás e helytől messze.

Edward

(Félre) Nem messzebb, mint lefegyverző szeme,
Mi lő szivembe mérgezett nyilat,
Mit ész ki nem védhet s ír nem gyógyithat;
Lám, nem csak egyedül a nap képes
Halando szem fényét kioltni fénnyel,
Mert itt két nappali csillag, mint látom,
Ellopja, jobban, mint a nap, világom;
Szégyenletes vágy, vágyd, hogy égö szégyen
S szégyellősség terajtad úrrá légyen.
(Fenn) Artois, Warwick, nyeregbe fel s gyerünk.

Grófné

Uram, mit mondjak, hogy maradj velünk?

Edward

(Félre) Minek nyelv egy ilyen beszédes szemhöz,
Mi bármely ékesszólásnál jobban meggyőz?

Grófné

Ne légy, mint nap sütése áprilisban,
Mely enyelg földünkkel, s fürgén elillan;
Boldogabbá külső falunk ne tedd,
Mint bévül házunkat megtiszteled.
Lakunk olyan, mint egy falusi legény,
Kinek modora egyszerű, nyers s kemény,
Külcsín nem sok, de ékiti belbecsét
Gazdag nagy-lélek s rejtett büszkeség;
Mert hol aranyérc rejtez eltemetve,
A föld, természet kárpit dísze híján,
Úgy tűnik terméketlen, szikkadt, hitvány;[47]
S hol az föld felszine kérked, s felvág
Az illatos, sokszínü gazdagság,
Áss ott, s látod, hogy összes büszke éke
Mocsokból tör fel s rothadás terméke;
De hogy befejezzem hasonlatom,
Amely már így is túl hoszúra nyúlik,
E göröngyös fal hamisan tanúzik
A belsöről, mert rejtö álcaként fed
Egy alul-ékesített büszkeséget;
Legyél kegyesebb, mint lehet beszédem,
Kérd önmagad kicsit maradni vélem.

Edward

(Félre) Oly eszes, mint szép – édes ostrom vár, előre,
Hol bölcsesség a szépség kapuőre.
(Fenn) Grófné, bár sürget űgyem, mégis várhat,
Míg felderítem véled ezt a várat.
Jerünk, urak, ma itten éjszakázok.

Mind el.

Második felvonás

1. szín

A roxburgh-i vár kertje. Lodowick[48] jön.

Lodowick

Uram szeme elvész a nő szemében,
Füle a nő nyelvének szóit issza,
S a szenvedélyi, mint szeszélyes felhők,
Melyek szeleknek kordélyán utaznak,
Nőnek s múlnak zavarodott arcán.
A nő ha elpirult, uram elsápadt,
Mintha a nő orcái bűverővel
Uraméból elvonznák meggyszín vérét;
S a nő ha sápadt tisztelettelt félsszel,
Skarlát diszét uram arca vevé fel,
De az a nő izzó pírjához oly volt,
Mint tégla korallhoz, vagy élöhoz holt.
S a nő képét miért hamisitá úgy?
A nő pirosa illö szégyené,
Uralkodója szent jelenlététől;
Uram pirosa illetlen szégyené,
Hogy lesüté szemét, király létére;
A nő fehére védtelen nő félsze,
Hogy' viselkedjen egy király előtt;
Uram fehére bűntudatnak félsze,
Hogy helytelen imád, király létére.
Nohát, viszlát, skót háború, mert félek,
Elhúzodó szerelmi ostrom lesz itt.
De itt jön őfelsége egyedül.

Edward király jön.

Edward

Mióta itt vagyok, sokkal szebb lett,
Minden kiejtett szóval csengőbb hangja,
Esze élesb; Dáviddal s skótjaival
Mi furcsa egy társalgást folytatott!
"Oszt úgy" mondotta, s erös akcentussal
És skót kifejezésekkel beszélt,
De jobban, mint a skótok tudtak szólni;
"Aztat" mondá, majd válaszolt magának,
Merthogy ki tudna úgy beszélni, mint ő?
A falrul angyal égi énekével
Szólt ellenállásról barbár ellennek.
Ha békeről szólt, nyelve, úgy érzém,
Börtönre ítélé a háborút;
Ha harcról, felkelté Cæsart[49] sírjából,
Hogy hallja háború dicséretét.
Bölcsség, nem az ő nyelviről, bolondság,
Szépség, az ő arcán kivül, rágalom,
Nincs nyár, csak az ő kedves nézésében,
S fagyos tél csak az ő megvetésében.
Skót ostromlóit nem hibáztatom,
Mert ő országunk leghatalmasb kincse,
De gyávának tartom, hogy elszaladtak,
Mikor maradni van ok ily szép s gazdag. –
Lodowick, ott vagy? Hozz papírt s tintát.

Lodowick

Igen, uram.

Edward

S az úrak folytassák a sakkozást,
Mivel mi egyedül elmélkedünk.

Lodowick

Felséges úram, megmondom nekik. (El)

Edward

E ficko költészetben járatos,
Kellemes szelleme, és elragadó;
Beavatom a szenvedélyembe,
Amit lefest, árnyalva tüllfátyollal,
S magát a szépség kírálynője látja
Azon által mint gyengédségem tárgya.

Lodowick jön.

Papír, toll s tinta kész?

Lodowick

Kész mind, uram.

Edward

Ugy ülj a nyári lugasban mellém,
Legyen ez itt tanácstermünk, mert illik
Zöld[50] gondolatinkhoz zöld gyóntató,
Hol megkönnyebbülünk felfedve őket.
Arany múzsához[51] invokációt[52]
Intézz, hogy adjon néked bűvös pennát,
Mi sóhajról valós sóhajjal ír;
Búról szólván légy kész nyöszörgeni,
S mikor könnyről írsz, burkold bé a szót
Oly édes sírámokba elöl-hátul,
Hogy az tatár[53] szemébe könnyet csaljon,
S irgalmassá tegyen kőszívü szittyát[54];
Mert egy költő tolla ily megható,
Ezért ha költö lennél, hass meg így,
S uralkodód szerelme gazdagítson;
Mert ha összhangzo húrok érintése
Felkelti figyelmét pokol fülének,[55]
Költői elme pengése még inkább
Elragadja a lágy s emberi lelket.

Lodowick

A stílusommal[56] célba kit vegyek?

Edward

Aki megszégyeníti az szépet,
S aki a bölcset bolonddá teszi,
Ki összefoglalja s megtestesíti
A vílág minden erényét testében.
Jobban kell kezdened gyönyörünél,
A szépre az szépnél szebb szót szerezz,
S minden dicsérö dísz dicséretnél
Magasabban szárnyaljon egy hanggal.
Ne félj, hogy hízelgés bünébe essz,
Mert ha tízszerte jobban is csodálnád,
Dicséreted az, mit dicsérni fogsz,
Felülmulandja tízszer tízezerszer.
Kezdd, közben én elmélkedek kicsinyt.
Megírni ne feledd, mily vággyal telté,
Epekedővé s szenvedélyessé
Tesz női szépsége.

Lodowick

Egy nőnek írok?[57]

Edward

Mi más szépség győzhetne vajh felettem?
Ki mást, mint nőt üdvöz szerelmi dalunk?
Netán lovat dicsérni útasítlak?

Lodowick

És hogy milyen rendben vagy rangban áll,
Uram, szükséges lenne tudnom ezt.

Edward

Oly rendben áll ő, mint királyi trón,
S én mint a lábzsámoly, melyen tapos,
Így rangját megitélheted magad
Hatalmasságának mérvéből. Írj,
Mig én megolvasom őt gondolatban. –
[58]A hangja mint zene vagy a csalogány?
Ugri-bugri udvarlo mind zenéhez
Méri napbarnitott[59] szerelme szavát;
S hogy is említhetném a csalogányt?
A csalógányének[60] hűtlenül szól,
S igy összevetve túl szatírikus[61],
Mert bűnt, habár bűn, el nem ítélném,
S erényt bűnnek, s a bűnt erénynek vélném.
Haja selyemhernyófonalnál lágyabb,
Szebbé teszi azon borostyánszínt,
Mint egy tükör – ezen "mint egy tükör"
Még túl korai, mert szeméről mondom,
Hogy mint tükör fogják be nap fényét,
Mely onnan visszaverödik forrón
Keblemre s benn szivem megperzselí.
Ó, lelkem mily szerenádot dalol
A szerelemnek eme dallamára.
Hadd lám, arannyá változott tintád,
Lodowick? Hogyha nem, úrnőm nevét írd
Csupa nagybetüvel s papírodat
Bearanyozza; olvasd, istenért,
Töltsd bé fülemnek üres üregét,
Hadd hallom már édes költészeted.

Lodowick

Még nem juték pontig dicsérete végén.

Edward

Dicsérete, pont mint a szerelmem,
Végtelen, így oly végsökig menők,
Hogy az végző pontot nem tűrik el.
Szépséginek nincs párja, csak vonzalmam,
Övé több, mint legtöbb, enyém legtöbb,
És több, mint több; övét dicsérni több,
Mint megszámlálni cseppenként tengert,
Homokszemenként súlyos földgolyót,
S emlékbe jegyezni mind pontosan;
Ha végtelen csodálatot érdemel,
Miért beszélsz te pontról? Halljuk, olvasd.

Lodowick

"Szebb s szűziesb, mint árnyak kírálynője[62]…"

Edward

E sorban két otromba híba áll:
Fakó éjkírálynőhöz hasonlítád,
Kit, mert sötétben él, szem fényesnek lát?
De lásd fejét emelni az napot,
S mint fogyo gyertya, homályos s halott.
Vetekszik ég szemével az szerelmem,
S dél napját túlragyogja, ha felfedem.

Lodowick

Mi az másik hiba, felséges úr?

Edward

Olvasd megint a sort.

Lodowick

"Szebb s szűziesb…"

Edward

Nem mondtam, hogy beszélj szüzességről,
Hogy lelke kincsét így előrángasd;
Inkább legyen tüzes, minthogy szüzes.
Kifele ama hold sorral, nem kell,
S égő naphoz hasonlítsd nékem: mondd,
Hogy háromszor ragyogóbb, mint a nap,
Tökéletessége verseng a nappal,
Dúsan növeszt virágot, mint a nap,
Hideg telet elolvaszt, mint a nap,
Friss nyáridőt felvidít, mint a nap,
Szemlélöt elkápráztat, mint a nap,
És kérd ez utalásban a napra,
Hogy oly szabad s nyitott legyen, mint a nap,
Ki úgy, mint illatos rózsára nevet,
Szeretőn meg legalantasb gazt sem vet.
Lássuk, mi jő azon holdfény sor után.

Lodowick

"Szebb s szűziesb, mint árnyak kírálynője,
S aki hűségben állhatatosabb…"

Edward

Hűségben, mint kicsoda?

Lodowick

"Mint Judit[63]."

Edward

Szörnyű sor! Tégy beléje kardot ís,
S végül kérem, hogy vágja le fejem!
Töröld ki, halljuk az következőt.

Lodowick

Ez mind, eddig mivel elkészülék.

Edward

Hálám neked, mert csak kis kárt tevél,
Pengés költői elméd pengése pangás.
Beszéljen ádáz harcról százados,
S fogoly sötét tömlöc rabságaról,
Legjobb, ha beteg ír halál kínjáról,
A tor finomságárul éhező,
Átfázott lélek tűz melegiről,
S minden bú boldog ellentétjiről;
Szerelem csak szerelmes nyelvén cseng jól.
Add nékem az pennát s papírt, én írok.

Jön a grófné.

De állj, itt jön lelkem kincstárnoka. –
Hogy felfejlődni csatához hogy' kell,
Nem túdod: ez rajok s szárnyak, Lodowick,
Hibás kiképzésed mutatják mind;
Ennek helye itt van, s ezé meg itt.

Grófné

Merészségem bocsásd meg, jó uram,
S tolakodásom tudd be szolgálatnak,
Hogy megnézzem, hogy érzi magát úram.

Edward

Menj, ezt jegyezd le, mint mondtam.

Lodowick

Megyek. (El)

Grófné

Sajnálattal látom, hogy úram bús,
Alattvalód elűzni mit tehet
Komor társad, morc levertségedet?

Edward

Nyers vagyok s nem tudom elhintni, hölgyem,
Vigasz virágit szégyen szérüjén;
Mióta itt vagyok, lelkem tiporják.

Grófné

Hogy bárki ártson úramnak házamban,
Az Isten mentsen! Oszd meg, jó király,
Velem elégedetlenséged okát.

Edward

Esélyem így jóvátételre mennyi?

Grófné

Annyi, hogy női erőm mind, uram,
Zálogba tészem néked gyógyírt venni.

Edward

Ha ígazat szólsz, orvosságom kész,
Erőd bevesd, hogy örömöm kiváltsd,
S vidám leszek, különben meghalok.

Grófné

Uram, megtészem.

Edward

Esküdj, hogy megteszed.

Grófné

Az égre, meg.

Edward

Vonulj hát félre kissé,
S szivednek mondd, hogy egy király imád,
S boldoggá tenni hatalmadban áll,
S hogy annyi örömet szerezni néki,
Amennyi tellik tőled, esküt tettél;
Tégy így, s mondd meg, boldog mikor leszek.

Grófné

Ez megtörtént: szeretet ereje,
Amit hatalmamban csak adni áll,
Tiéd mind buzgo engedelmességgel;
Bizonyságul vedd hasznom kedved szerint.

Edward

Hallod, hogy mondom: imádlak téged.

Grófné

Ha az szépségemet, vedd, hogyha tudod,
Kevés, de tízszer kevesebbre tartom;
Ha az nemességem, vedd, hogyha tudod,
Nemesség adakozással gyarapszik,
Legyen az bármi, amit adhatok,
S te el tudod azt venni, az tiéd.

Edward

Szépséged az, mit legfőbb élveznék.

Grófné

Bár festve lenne, úgy letörölném,
S magam megfosztva tőle néked adnám;
De úram, életemhez hozzánőtt,
Vedd egyiket s mindkettőt, mert szerény
Árnyékként éltem napfényét kisérti.

Edward

Csak kölcsönadd, örömöm lelni benne.

Grófné

Az oly nehéz, mint gondolkodo lelkem
Adni kölcsön, míg testem él tovább;
Mint kölcsönadni lelkem palotáját,
A testemet, s mégis megtartni lelkem.
Testem a menedék, apátság, udvar,
S lelkem egy angyal, isteni, szennyetlen;
Ha rád bizom házát, megölöm lelkem,
S uram, szegény lelkem megöl engem.

Edward

Nem esküdél, hogy mit vágyok, megádod?

Grófné

Igen, ha megtehetem, mit kivánsz.

Edward

Többet nem kérek tőled, mint mit adhatsz,
S nem koldulok, hanem vásárolok,
Mert az szerelmed, és szerelmedért
Enyém adom dús ellenértékeként.

Grófné

Ha ajkad szent nem lenne, szerelem
Nevét megszentségtelenítenéd;
Amit ajánlsz, nem adhatod, mert Cæsar
E hűbérrel királynéjának adós;
Miért esengsz, nem adhatom, mert Sára[64]
E kötelességgel urának adós.
Ki hamisítja vereted, halállal
Lakol, s szent tenmagad ily árulást
Követnél el mennyek királya ellen,
A képét tiltott fémbe pecsételvén,[65]
Fogadalmad s hűséged elfeledve?
Megszegve házasság szent törvényét,
Nagyobb becsűletet sértsz meg magadnál,
Királyság intézménye fiatalb,
Mint az házasságé; elődödet,
Ádámot[66], mindenség egyetlen úrát
Isten szentelte házas emberré,
De nem ő kente fel királlyá őt.
Vétség megszegni rendeletedet,
Ha nem is önkezeddel iktatád be;
Mennyivel inkább bűn áthágni törvényt,
Mit Isten monda ki s pecsétle meg?
Tudom, hogy férjem szerelme nevében,
Ki háborúban szolgál most hűséggel,
Csupán probára tészed asszonyát,
Vajh csábitó szavára hajlik-é;
S nehogy maradva így bünössé váljak,
Annak, s nem úramnak fordítok hátat. (El)

Edward

Szavától lesz szépsége istenivé,
Vagy szépségének jó szolgája szava?
Miként a szél szépít meg egy vitorlát,
S vitorla koronáz nem látszo szelet,
Szava s szépsége úgy ékíti egymást.
Lehetnék mézgyűjtő méhecske bár,
Erény lépét építnem ez virágból,
S ne egy gaz, mérges, epekedö pók,
Hogy gyilkos epévé tegyem a nektárt.[67]
Szelíd a szépség és a vallás zord,
Túl szígorú gyám ily kedves védencnek.
Bárcsak levegő lenne ő számomra!
Habár olyan, mivel ha ölelném,
Ez történik, s magam kapom csak át;
Meg kell kapnom, mert nem tudom elűzni
Ésszel vagy rosszallással az szerelmet.

Warwick jön.

Hm, apja által elérem, hogy szerelmi
Csatánkban nékem álljon az zászló.

Warwick

Miért ilyen levert uralkodóm,
Megérdeklődhetem e bú okát?
S ha vén buzgalmam elmulaszthatja,
Nem fogja bántni már soká felséged.

Edward

Kedves s nagylelkü adományt kinálsz,
Mit épp akartam kérni, ám e vílág,
Hizelgés óriási melegágya
Az emberek nyelvét arannyal fedi,
S tettik ólom sulyával terheli,