Balázs Barbi

Asszonypajtás konyhakalauza 21. századi spúroknak

© Balázs Barbara, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borító- és belívterv: Tillai Tamás

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-994-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest Vásárhelyi Pál utca 10.

TARTALOM

Vidám főzés, koszt, pénz

VIDÁM FŐZÉS, KOSZT, PÉNZ

Tízéves koromig bátyámmal, apukámmal és nagymamámmal éltünk, és nemcsak a nagymamám nem rajongott a főzésért, de még kiskamaszként megismert pótanyukám is inkább teherként gondolt rá. Igaz, ő eközben olyan takarékos, alig van miből, mégis van minden háztartást vitt, amilyenről én azóta is csak álmodom. Hiába vagyok már 42 éves, és hiába okoz őszinte örömet a főzés, háztartásügyben csak remélem, hogy egyszer beérem.

Annak, hogy elkészült ez a könyv, két oka van. Egyrészt biztos vagyok benne, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki annak ellenére vágyik házi kosztra, ételügyi önellátásra, hogy nem ilyesmibe nőtt bele. Ez a könyv segíthet abban, hogy ő hamarabb elhiggye, mint én: simán menni fog. Ha benned is motoszkál olyasmi, hogy „Ugyan, hol vagyok én attól?”, szeretném, ha pár oldal múlva simán odaállnál a tűzhely mellé, és ha tudnád: akkor is lehet értékes és jó a konyhád, ha egyébként zacskós levesen és grízes tésztán szocializálódtál.

A másik ok, amiért létrejött a könyv: azt tapasztalom, hogy nemcsak olyanok örülnek az eddig csak online, Asszonypajtás fedőnév alatt megosztott egyszerű receptjeimnek, akik csak ilyesmit mernek kipróbálni, de azok is, akik sokat és sokszor főznek, viszont szeretnék egyszerűsíteni az életüket. Büszkeséglistám olyan elemekből áll, mint hogy Györgyi barátnőm, aki három gyerek és munka mellett próbál főzni, a villámgyors bablevest heti szinten megcsinálja – ennél is nagyobb szám, hogy a gyerekei meg is eszik. Szilvinél (aki egyszerre barát- és sógornőm, és egyébként is elég sokat süt) az egyszerű répatortám készült el már többször. Egy másik barátnőm, Zsófi nemrég egyenesen úgy írt rám, mint holmi szakértőre: „Szétesett a túrógombóc, most mi legyen?” Mondtam, hogy nekem akkor lett ilyen, amikor sok volt benne a gríz, és legközelebb inkább a pofonegyszerű csalógombócot csinálja meg… Lexi évek óta Berlinben fejlesztgeti tovább (például sörrel!) a lassú kelesztésű kenyeremet, a legnagyobb trófea pedig, hogy nemrég megfordult a világ rendje: egyenesen pótanyukám hívott fel ételügyben! Elég gyatra trappistát kapott, és: „Hogy is volt az az atombiztos rántott sajt, amit nem olyan régen csináltál, Barbika?”

Egyszer rendszeresen sütő-főző, máskor a házi vacsorákat csak vágyakozva néző idegenek írnak nekem olyasmit, hogy milyen jó, hogy derűsen főzök, hogy nem csinálok belőle nagy ügyet, hogy nem álcázom boszorkányságnak, és hogy semmilyen ételt nem tekintek cikinek. Tényleg így van: ebben a könyvben azt mutatom meg, hogy szoktam lazán, örömmel, egyszerűen és olcsón jókat főzni, függetlenül attól, hogy tofutotta vagy csirkeszívvel turbózott paprikás krumpli van-e a menüben. A fő célom, hogy akit csak lehet, rábeszéljek arra: álljon neki magára főzni, mert csupa jó dolog sül majd ki belőle!

Egyébként meg sose késő: én például a húszas éveim közepéig egyáltalán nem főztem, és akkor is csak a lányomnak akartam „tudom, mi van benne” babaételt készíteni. Tíz évvel később sütöttem meg az első kenyeremet, és csak a legutóbbi karácsonyra (41 voltam) lett öntöttvas lábasom. Közben viszont megismertem az egyszerű, szerény, mindennapi konyhához szükséges alapanyagokat, és megszerettem az érzést, amit az ad, ha az ember ezekből létrehoz valami finomat.

Az, hogy nem főzök bonyolult dolgokat, nagyon enyhe kifejezés. Ételeim többségében az elemek nyugodtan cserélgethetők, és csak nagy ritkán sikerül egy ebéd kétszer ugyanolyanra. Viszont az esetek döntő többségében tök finom lesz, és ez a lényeg! Abban, ahogy ma főzök, nemcsak az van benne, amit az evésről gondolok, de szinte minden arról is, ahogy élni szeretek: hozzuk ki a legjobbat abból, ami éppen van. A legjobban annak örülnék, ha ez a könyv közvetíteni tudná étel és élet (szerintem) egyszerűségét, játékosságát, és egy ezzel kapcsolatos megengedő attitűdöt. Szeretném, ha azt a magabiztos érzést kapnád tőle, hogy bármikor gond nélkül tudsz magadnak vagy a családodnak finom ételeket készíteni, sőt újakat kitalálni. Hogy ezt az egészet nem kell halálosan komolyan venni. Hogy egy jó kis házi ebédhez vagy vacsorához az esetek 99,9 százalékában nem pontos recept meg konyhai mérleg, hanem „ami akad” alapanyag és hajlandóság kell. Hogy a főzésben éppen az a jó, hogy annyiféleképpen lehet csinálni. És hogy senkinek nem kell szégyellnie magát azért, ha nem ultramodern eljárásokat használ, de még akkor sem, ha kifejezetten kevés pénzből főz. Én például kifejezetten büszke vagyok rá… Tessék: van itt még egy számomra fontos dolog, amit a könyvvel közvetíteni szeretnék.

Eddigi életem során sokszor, többféle okból spóroltam, mondtam le dolgokról, vagy legalábbis kellett volna megfognom a pénzt. Kisgyerekkoromból azt hozom, hogy nem sok mindenre jut, gimiben, majd egyetemistaként viszont már azért éltem hatvanforintos Vifon levesen, mert fontosabb dolgokra – koncertre, bulira… életre – kellett a pénz. Negyven körül pedig azért igyekszem odafigyelni, mert megtehetem, mert kifejezetten szeretem az egyszerű dolgokat, és mert lenyűgöz, amikor a konyhában semmiből valami lesz.

Aki spórol, az a szótár szerint takarékoskodik, nem költ el. Neked mi jut először eszedbe a spórolás szó hallatán? Élénkpiros és sárga, harsogó árcímkék? Gagyi, közeli lejárat, embernagyságú százalékjel? Nyaralás a járdaszigeteken, évek óta nem voltam színházban, csirkefarhát? Nem baj, ha ez ugrott be, de ez a könyv nem ilyesmiről fog szólni. Ha meg kell határoznom, mit jelent nekem a (konyhai) spórolás, akkor azt mondanám, hogy spórolás az, amikor az ember nem szórja el feleslegesen az energiáit, és nem is költ hülyeségre. Hülyeség alatt viszont nem azt értem, ami mások szerint felesleges, vagy nem a létfenntartáshoz kell, hanem azt, ami egyszerűen nem ad annyit, amennyibe kerül, miközben más, klasszabb dolgoktól von el forrást. Ma, amikor spórolok, arra próbálok figyelni, hogy a számomra fontos dolgokra igenis tudjak költeni, és ne járjon a kiürült pénztárca valami fura belső ürességgel is: ezt mégis mi a fenének vettem meg?

Az utóbbi években szerencsére elterjedt egy csinosabb kifejezés is a spórolásra, ami ugyanezt a megközelítést jelenti, azaz azt, hogy ne költsünk úgy, mintha nem lenne holnap, és főleg ne költsünk olyasmire, ami csak elvesz, ahelyett, hogy adna. Bár a fenntarthatóság szó előbb a környezetvédelem kapcsán került a szótárba, összefonódik azzal, amire költünk, és együtt jár azzal is, hogy dobunk-e ki ételt, gondoskodunk-e magunkról, vagy másoknak szolgáltatjuk ki magunkat, és takarékosan bánunk-e a Föld kincseivel vagy a személyes erőforrásainkkal. Nem a lemondásra hajtok: a célom csak az, hogy hétköznap a lehető legegyszerűbb, mégis finom és változatos ennivaló jöjjön ki egy tisztességes konyhából, és ha úgy van, férjenek bele a jó éttermi élmények is.

És végül: az elmúlt pár évben a spórolás, de minimum a költés visszafogása alapvető lett a magamfajta középosztálybelinek is. Az ember jóval kevesebbet ad ki kultúrára, szórakozásra, étteremre vagy utazásra, télen pedig előbb húz fel még egy pulóvert, mint hogy feljebb tekerje a fűtést. Innen nézve félelmetes, mit jelenthet az élelmiszerek, a rezsi és a szolgáltatások árának emelkedése azoknak, akik már a járvány, és az azóta mindennapos ilyen-olyan krízis előtt is egyik napról a másikra éltek. Már csak rájuk gondolva sem tudom másképpen nézni: az, hogy én egyáltalán odafigyelhetek arra, mire költök, hogy kereshetek praktikus megoldásokat, kivételezett helyzetűvé tesz, hiszen azért van mit optimalizálni, mert a költéseim nem csak a létfenntartásra korlátozódnak.

Ezt a pozitív szemléletet szeretném átadni ezzel a könyvvel. Annak optimizmusát, hogy amíg tudunk azon gondolkodni, hogyan lehetne megőrizni a mostani életszínvonalunkat, hogyan lehet felhajtás és nagyobb költekezés nélkül gyorsan, de mégiscsak egészségeset, izgalmasat főzni, nem lehet olyan nagy a baj. Van bennünk annyi tartalék, hogy ne csak a túlélésre játszhassunk, hanem a fontos dolgokra csoportosíthassunk át pénzt, energiát és lelkesedést is.

Például azzal, hogy házhoz rendelés, munkahelyi kantin és gyorsétterem helyett nekiállunk házi kosztot enni. Ezzel a könyvvel azt mutatom meg, én hogy szoktam csinálni.