Csillapító társadalom

Byung-Chul Han

A fájdalom ma
– részlet –

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Byung-Chul Han: Palliativgesellschaft.
Schmerz heute. Matthes & Seitz, 2015
© 2020 by Matthes & Seitz Berlin
Hungarian translation © Csordás Gábor, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 156 0

Tartalom

Algofóbia

Boldogságkényszer

Túlélni

A fájdalom értelmetlensége

A fájdalom csele

A fájdalom mint igazság

A fájdalom poétikája

A fájdalom dialektikája

A fájdalom ontológiája

A fájdalom etikája

Az utolsó ember

Jegyzetek

A fájdalom, az összes testi érzés közül egyetlenként, olyan az ember számára, mint egy soha el nem apadó vizű, hajózható áradat, amely a tengerhez vezeti. Az élvezet, valahányszor az ember engedni igyekszik neki, mindig zsákutcának bizonyul.

Walter Benjamin

Algofóbia

Mondd meg, hogyan viszonyulsz a fájdalomhoz, és én megmondom, ki vagy!1 Ernst Jünger mondása az egész társadalomra is alkalmazható. Viszonyulásunk a fájdalomhoz elárulja, milyen társadalomban élünk. A fájdalom rejtjel. A mindenkori társadalom megértésének kulcsa. Így minden társadalomkritikának a fájdalom hermeneutikájával kell szolgálnia. Ha a fájdalmat egyedül az orvostudománynak engedjük át, szem elől tévesztjük jelszerűségét.

Ma mindenütt az algofóbia uralkodik, az általános félelem a fájdalomtól. A fájdalomtűrés is gyorsan csökken. Az algofóbia következménye tartós anesztézia. Minden fájdalmas állapotot kerülünk. Még a szívfájdalmak is gyanúsak. Az algofóbia kiterjed a társadalmi térre. Egyre kevesebb hely marad olyan konfliktusok és ellentétek számára, amelyek fájdalmas összecsapásokhoz vezethetnének. Az algofóbia a politikát is áthatja. A konformitás- és konszenzuskényszer fokozódik. A politika egy palliatív térben rendezkedik be, és elveszíti vitalitását. Az „alternatíva nélküliség” politikai fájdalomcsillapító. A diffúz „közép” csillapítólag hat. Vita és jobb érvek keresése helyett a rendszerszerű kényszernek engedünk. Terjed a posztdemokrácia. Amely csillapító demokrácia. Ezért követel Chantal Mouffe olyan „agonisztikus politikát”, amely nem riad vissza a fájdalmas összecsapásoktól.2 A csillapító politika nem képes víziókra vagy lényegbevágó reformokra, amelyek fájdalmasak lehetnek. Inkább rövid hatású fájdalomcsillapítókhoz folyamodik a rendszerszerű működési zavarok és elégtelenségek leplezése érdekében. A csillapító politikának nincs bátorsága a fájdalomhoz. Ezért az ugyanazt folytatja.

A mai algofóbia alapját egy paradigmaváltás képezi. A pozitivitás társadalmában élünk, amely megpróbál megszabadulni a negativitás minden formájától. A fájdalom a negativitás maga. A pszichológia is követi ezt a paradigmaváltást, és a negatív pszichológiáról mint „a szenvedés pszichológiájáról” a „pozitív pszichológiára” tér át, amely a jó közérzettel, boldogsággal és optimizmussal foglalkozik.3 A negatív gondolatok kerülendők. Haladéktalanul pozitív gondolatokkal helyettesítendők. A pozitív lélektan magát a fájdalmat is egy teljesítménylogikának rendeli alá. Az alkalmazkodóképesség neoliberális ideológiája a traumatikus tapasztalatokat a teljesítménynövelés katalizátoraivá változtatja. Még poszttraumatikus gyarapodásról is beszélnek.4 Az alkalmazkodási tréningnek mint lelki erőgyakorlatnak az a feladata, hogy az emberből lehetőleg a fájdalomra érzéketlen, örökösen boldog teljesítményszubjektumot faragjon.

A pozitív pszichológia boldogságküldetése és a jó közérzet gyógyszerekkel előállítható oázisának ígérete közeli rokonok. Az amerikai opioid-válság paradigmatikus érvényű. Nem csak egy gyógyszercég anyagi mohósága áll mögötte. Az emberi létezésről alkotott végzetes elképzelés az alapja. Egyedül a tartós jó közérzet ideológiája vezethetett oda, hogy eredetileg a palliatív orvoslásban alkalmazott gyógyszereket nagystílűen egészségeseknek osztogatnak. Nem véletlenül jegyezte meg már évtizedekkel ezelőtt David B. Morris amerikai fájdalomkutató: „A mai amerikaiak valószínűleg az első nemzedék a földön, amelyik a fájdalommentes létezést afféle alkotmányos jognak tekinti. A fájdalom botrány.”5

A csillapítótársadalom a teljesítménytársadalommal esik egybe. A fájdalmat a gyengeség jeleként értelmezik. Olyasmiként, amit leplezni vagy optimalizálni kell. Nem fér össze a teljesítménnyel. A szenvedés passzivitásának nincs helye a meg tudom csinálni által uralt aktív társadalomban. A fájdalmat mára megnyilvánulásának minden lehetőségétől megfosztották. Arra ítéltetett, hogy elnémítsák. A csillapítótársadalom nem engedi meg, hogy a fájdalmat szenvedésként éljük meg, hogy kibeszéljük.

A csillapítótársadalom a tetszik társadalma is. Tetszésmániában szenved. Mindent addig simítanak, míg tetszést nem vált ki. A lájk a jelen jele, sőt fájdalomcsillapítója. Nem csupán a közösségi médiát, hanem a kultúra minden területét uralja. Semminek nem szabad fájnia. Nemcsak a művészetnek, hanem az életnek is instagramképesnek kell lennie, vagyis élek és szögletek nélkülinek, konfliktusoktól és ellentmondásokról mentesnek, mert azok fájhatnak. Feledésbe merül, hogy a fájdalom megtisztít, katartikus hatása van. A tetszés társadalmából hiányzik a katarzis lehetősége. Az ember a pozitivitás salakjában fuldoklik, amely a tetszéskultúra felszíne alatt összegyűlt.

A modern kortárs művészeti árverések egyik kommentárjában olvashatjuk: „Monet-nak vagy Koonsnak, Modigliani kedvelt fekvő aktjainak, Picasso nőalakjainak vagy Rothko finom színmezőinek, de még a legmagasabb árfekvésű, agyonrestaurált ál-Leonardo trófeáknak is az első ránézésre egyetlen (férfi) művészhez köthetőnek és a banalitásig tetszetősnek kell lenniük. Legalább egy művésznő zárkózik föl lassan: Louise Bourgeois gigászi szobrával új rekordot állított fel. 32 millió a kilencvenes években készült Spiderért. De még az óriáspókok sem olyan fenyegetőek, amilyen szörnyen dekoratívak.”6 Ai Weiweinél a morál is úgy van becsomagolva, hogy lájkra késztessen. A morál és a tetszetősség sikeres szimbiózisban találkozik. A disszidencia dizájnná züllik. Jeff Koons ezzel szemben a tetszik-nekem moráltól mentes, tüntetően dekoratív művészetét állítja színre. Művészetével szemben az egyetlen értelmes reakció, mint ő maga kiemeli, a „Váú!”.7

A művészetet ma mindenáron a tetszik fűzőjébe erőszakolják bele. A művészetnek ez az anesztetizálása a régi mestereket sem kíméli. Akár még a divattervezéssel is rövidre zárják őket: „A válogatott portrék bemutatását egy videó kísérte, amely megmutatta, milyen színharmóniát alkotnak a kortárs ruhatervek akár az idősebb Lucas Cranach vagy Peter Paul Rubens festményeivel. És természetesen nem hiányzott az utalás arra, hogy ezeknél a portréknál a mai selfie-k elődeiről van szó.”8

A tetszés kultúrájának különféle okai vannak. Először is a kultúra gazdaságossá és kényelmessé tételére vezethető vissza. A kulturális termékek egyre inkább a fogyasztás kényszerének rendelődnek alá. Olyan formát kell ölteniük, amely fogyaszthatóvá, vagyis tetszetőssé teszi őket. A kultúra gazdaságossá tétele a gazdaság kulturálissá tételével jár együtt. A fogyasztási javak kulturális többletértékre tesznek szert. Kulturális, esztétikai élményt ígérnek. A dizájn így fontosabb lesz, mint a használati érték. A fogyasztás szférája behatol a kulturális szférába. A fogyasztási javak műalkotásnak mutatkoznak. Ezáltal a művészet és a fogyasztás szférája összekeveredik, következésképpen a művészet a maga részéről a fogyasztás esztétikájához folyamodik. Tetszetős lesz. A kultúra gazdaságossá tétele és a gazdaság kulturálissá tétele egymást erősítik. Átszakad a válaszfal kulturális és kommersz, művészet és fogyasztás, művészet és reklám között. Maguk a művészek is arra kényszerülnek, hogy márkaként szerepeljenek. Piackonformok és tetszetősek lesznek. A gazdaság kulturálissá tétele a termelést is érinti. A posztindusztriális, immateriális termelés a művészi gyakorlat vonásait ölti. Kreatívnak kell lennie. A kreativitás gazdasági stratégiaként azonban csak az ugyanaz variációit engedi meg. Nem fér hozzá az egészen máshoz. Hiányzik belőle a törés negativitása, mert az fáj. A fájdalom és a kereskedés kölcsönösen kizárják egymást.

Amíg a fogyasztás szférájától szigorúan különválasztott kulturális szféra a saját logikáját követte, nem vártak tőle tetszetősséget. A művészek távol tartották magukat a kereskedéstől. Adorno mondása, mely szerint a művészet „világidegenség”,9 még érvényes volt. A jó közérzet művészete eszerint önellentmondás. A művészetnek el kell idegenítenie, zavarnia, felkavarnia, sőt akár fájnia kell. A művészet máshol van. Az idegenben van otthon. Éppen az idegenség alkotja a műalkotás auráját. A fájdalom az a rés, amelyen át az egészen más beáramolhat. Éppen az egészen más negativitása teszi képessé a művészetet arra, hogy az uralkodó rend ellen-narratívája legyen. A tetszetősség ezzel szemben az ugyanazt folytatja.

A libabőr, így Adorno, „az első esztétikai kép”.10 A más betörése fejeződik ki benne. A borzongani nem képes tudat eldologiasodott. Képtelen a tapasztalásra, mert az „lényege szerint fájdalom, amelyben a létező lényegi mássága nyilvánul meg a megszokottal szemben”.11 A minden fájdalmat elutasító élet is eldologiasodott. Egyedül „a másság általi érintettség”12 tartja elevenen az életet. Különben az ugyanaz poklának foglya marad… … …

Jegyzetek

1 Ernst Jünger: „Über den Schmerz”. In uő: Sämtliche Werke. 7. Essays I. München, Klett-Cotta, 1980. 145.

2 Vö. Chantal Mouffe: Agonistik. Die Welt politisch denken. Berlin, Suhrkamp, 2014.

3 Lásd Barbara Ehrenreich: Smile or Die. Wie die Ideologie des positiven Denkens die Welt verdummt. München, Kunstmann, 2010. (Eredeti kiadás: Smile or Die. How Positive Thinking Fooled America & the World. Granta Books, 2010.)

4 Vö. Eva Illouz – Edgar Cabanas: Das Glücksdiktat. Und wie es unser Leben beherrscht. Berlin, Suhrkamp, 2019.

5 David B. Morris: Geschichte des Schmerzes. Frankfurt a. M., Suhrkamp, 1996. 103.

6 Marcus Woeller: „Gefälligkeiten machen sich bezahlt”, Welt, 2019. 05. 18.

7 Lásd Byung-Chul Han: A szépség megmentése. Budapest, Typotex, 2021.

8 Astrid Mania: „Alles wird Pop”, Süddeutsche Zeitung, 2020. 02. 08–09.

9 Theodor W. Adorno: Ästhetische Theorie. In uő: Gesammelte Schriften. 7. Szerk. R. Tiedemann. Frankfurt a. M., Suhrkamp, 1970. 274.

10 Theodor W. Adorno: „Noten zur Literatur”. In uő: Gesammelte Schriften. 2. Szerk. R. Tiedemann. Frankfurt a. M., Suhrkamp, 1974. 114.

11 Martin Heidegger: „Parmenides”. In uő: Gesamtausgabe. 54. Frankfurt a. M., Klostermann, 1982. 249.

12 Adorno: Ästhetische Theorie, 490.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 156 0

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
A kötetet gondozta: Leiszter Attila
Borítóterv és tipográfia: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Open Sans – Apache License 2.0